Провадження № 22-ц/812/1668/24 Суддя першої інстанції Тавлуй В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2024 року м. Миколаїв Справа № 469/544/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання Ковальському Є.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , на заочне рішення Березанського районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2024 року, повний текст якого складено 26 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Тавлуя В.В., в залі судового засідання в с-ще Березанка, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

28 квітня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтовував тим, що 09 серпня 2021 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики (розписку) грошових коштів, відповідно до умов якого позивач передав у позику, а відповідач прийняв у позику грошові кошти у розмірі 20 000 дол. США, що на момент звернення до суду за курсом НБУ становить еквівалент 731 200 грн.

Відповідач свої зобов`язання по поверненню грошових коштів в строк до 30 серпня 2021 року не виконав, на контакт не йде.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 09 серпня 2021 року в розмірі 731 200 грн.

Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 21 березня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 09 серпня 2021 року у розмірі 731 200 грн, що еквівалентно 20 000 доларів США на дату укладення договору позики.

Рішення суду мотивовано тим, що станом на дату ухвалення рішення у даній справі, будь-які дані щодо здійснення відповідачем ОСОБА_1 виплат на користь позивача ОСОБА_3 на виконання його зобов`язань за договором позики від 09 серпня 2021 року, у суду відсутні.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, за відсутності доказів зворотного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 20 000 доларів США заборгованості за договором позики від 09 серпня 2021 року.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при винесенні оскаржуваного заочного рішення, не врахував, що жодних договорів позики та розписок ОСОБА_1 не підписував та жодних грошових коштів в борг у ОСОБА_3 не брав.

Оригінал розписки судом оглянуто не було.

Крім того, ОСОБА_1 бажає в рамках розгляду справи заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для підтвердження своїх слів та пояснень, оскільки жодних боргових зобов`язань з ОСОБА_3 ніколи не мав.

Надаючи оцінку борговій розписці в сукупності з наявними в матеріалах справи доказами, суду першої інстанції необхідно б було прийти до висновку, що вказана розписка не може свідчити про наявність зобов`язань відповідача перед позивачем, щодо повернення коштів.

Боргова розписка від 09 серпня 2021 року, на яку посилається у рішенні суд, немає правової природи укладеного між сторонами договору позики, оскільки не підписувались ОСОБА_1 .

Позивачем не доведено належними і допустимими доказами існування між ним та відповідачем правовідносин, які випливають з договору позики, що оформлений борговою розпискою.

В свою чергу вищевказані вимоги залишені за увагою суду першої інстанції і всі ці обставини судом встановлені не були, а навпаки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Через систему «Електронний суд» 06 грудня 2024 року представник позивача адвокат Ксенжик К.В. надіслав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю його та позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Його представник адвокат Бєлова Р.В. 09 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» звернулася до апеляційного суду з клопотанням про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду цивільної справи, обґрунтовуючи тим, що відповідач не зможе з`явитися в судове засідання, оскільки на ту ж дату та час у нього призначено розгляд кримінальної справи. Проте будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин ні адвокатом, ні відповідачем суду не надано. Вирішуючи зазначене клопотання апеляційний суд також враховує, що розгляд справи судом був призначений на 03 грудня 2024 року. Між тим відповідач на цю дату в судове засідання не з`явився, його представниця адвокат Бєлова Р.В., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою відповідача, однак доказів на підтвердження цих обставин представниця суду не надала. Суд апеляційної інстанції, задовольняючи клопотання представниці відповідача узгоджував з нею дату відкладення справи, а також, відкладаючи розгляд справи на 09 грудня 2024 року на 13.30 год. зобов`язав останню надати документи, що підтверджували б відсутність відповідача у судовому засіданні у зв`язку з хворобою, та відповідача прибути у судове засідання для вирішення питання з призначенням почеркознавчої експертизи. Проте документи на підтвердження хвороби відповідача суду не були надані. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що поважність причин неявки в судове засідання відповідачем та його представницею не доведено відповідними доказами, а тому колегія суддів апеляційного суду розглянула справу за відсутності учасників справи.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 09 серпня 2021 року між позикодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_1 було у простій письмовій формі укладено договір позики у вигляді розписки, згідно якого позивач зобов`язався надати у борг відповідачу кошти у розмірі 20 000 доларів США, а останній зобов`язався повернути борг у строк до 30 серпня 2021 року.

Вказані кошти відповідач отримав у повному обсязі, що підтверджується змістом розписки.

Відповідно до умов договору позики строк повернення позики відповідачем настав 30 серпня 2021 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 20 000 дол. США, що підтверджується розпискою від 09 серпня 2021 року, яка написана відповідачем власноручно.

Також з аналізу змісту розписки, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що кінцевим терміном повернення позики за договором є 30 серпня 2021 року.

В апеляційній скарзі відповідач заперечував підписання зазначеної розписки, надіславши через свою представницю до суду апеляційної інстанції 03 грудня 2024 року клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи щодо ідентифікації його підпису. Між тим в судове засідання відповідач не з`явився та не надав відповідних вільних та умовно-вільних зразків свого підписудля вирішення питання про призначення експертизи. Апеляційним судом з метою дотримання принципу змагальності цивільного процесу та реалізації процесуальних прав відповідача, останньому через його представницю було запропоновано надати вільні, умовно-вільні зразки підписи та з`явитися до суду та роз`яснено про наслідки щодо надання або ненадання таких зразків. Проте ні відповідач, ні його представниця в судове засідання не з`явилися та вказаних зразків не надали. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року в задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису відповідача відмовлено.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України судочинство у судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ЦПК України, втрачає сенс.

Суд першої інстанції, оцінивши зміст розписки, також обґрунтовано виходив з того, що позикодавцем за договором позики є позивач, прізвище якого зазначене у розписці, розписка також містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання повернення боргу у визначений строк у розписці від 09 серпня 2021 року. Розписка містить підпис позичальника.

З такими висновками погоджується й апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та на встановлених судом першої інстанції обставинах справи.

Отже, з огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аргументи скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив оригінал розписки є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься оригінал розписки.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову викладена у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2019 року у справі № 753/2362/17; від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц; від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 та від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17, провадження № 61-14057 св 21.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. При зверненні до суду із зазначеним позовом про стягнення боргу позивач надав оригінал розписки до своєї позовної заяви.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та без належної оцінки обставин справи та наданих сторонами доказів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті вирішення спору. Судом правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Березанського районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року.