РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/3477/21

09 травня 2024 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя Грипіч Л. А.

з участю секретаря Вознюк Ю.В.

за участі: представника позивача ОСОБА_1 (дистанційно), представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Осійчука І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Костопіль за правилами загального позовного провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Костопільської міської ради Рівненської області про виселення всіх мешканців із житлового будинку

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про виселення всіх мешканців із житлового будинку.

Свої вимоги обґрунтували тим, що 06 серпня 2008 року між АБ "Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №13/08/К-МБ-18, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 70 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,8%, за умови остаточного погашення кредиту 03 серпня 2028 року. Крім того, 06 серпня 2008 року між тими ж сторонами укладено договір іпотеки №13/08/І-МБ-18, предметом якого є житловий будинок, загальною площею 169,1 кв.м. та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 030010171, за адресою: АДРЕСА_1 .

В зв`язку з порушення виконань умов кредитного договору рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2010 року у справі №2-466/2010р. Із відповідача ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 82547,05 дол. США, пеню в сумі 44399,87 грн. та судові витрати в сумі 1820,00 грн.

24 серпня 2021 року у порядку виконання рішення суду від 27 грудня 2010 року державним виконавцем Костопільського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Дідух Ю.Р. проведений опис та накладений арешт на іпотечне майно - житловий будинок, загальною площею 169,1 кв.м. та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 030010171, за адресою: АДРЕСА_1 , тобто розпочато процес звернення стягнення на вказане нерухоме майно з метою подальшої передачі його для реалізації.

Так як у спірному житловому будинку крім боржника ОСОБА_2 зареєстровані неповнолітні: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а на звернення державного виконавця, Служба у справах дітей Костопільської міської ради дозвіл на реалізацію описаного та арештованого житлового будинку не надала. За ситуації, що має місце, продовжити процес звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, й виконувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27.12.2010 у справі № 2-466/2010 неможливо.

Враховуючи викладене, позивач, просив виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 22.12.2021 року відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 04.02.2022 року до участі в розгляді справи залучено Службу у справах дітей Костопільської міської ради Рівненської області в якості третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору .

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги банку з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, правом на подачу Відзиву на позов не скористалися.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Осійчук І.І. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог банку. Пояснив, що безумовно боргові зобов`язання повинні виконуватися, однак кредитор вибрав не той спосіб захисту своїх порушених прав. Судова практика з даного спору вже сформована, Верховний Суд сформував правові висновки, що на стадії виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки, саме виконавець може звернутися із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти, а не кредитор. Просив відмовити у задоволенні позову про виселення.

Представник Служби у справах дітей Костопільської міської ради в судове засідання не з`явився, подали письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, заперечили проти позовних вимог в частині виселення неповнолітніх дітей, оскільки це буде порушувати їх права на житло.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 06 серпня 2008 року між АБ "Укргазбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 13/08/К-МБ-18, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 70 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,8%, за умови остаточного погашення кредиту 03 серпня 2028 року.

06 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки №13/08/І-МБ-18, предметом якого є житловий будинок, загальною площею 169,1 кв.м. та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 030010171, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2010 року у справі №2-466/2010р. із ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 82547,05 дол. США, пеню в сумі 44399,87 грн. та судові витрати в сумі 1820,00 грн.

Постановою державного виконавця Костопільського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Дідух Ю.Р. відкрито виконавче провадження № 65105435 із виконання виконавчого листа №2-466/2010, виданого 10.02.2011 року Костопільським районним судом Рівненської області.

У межах цього виконавчого провадження державним виконавцем Дідух Ю.Р. 24 червня 2021 року винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_2 , результатом чого став опис та арешт житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки в іпотечному житлі зареєстровані неповнолітні діти боржника ОСОБА_2 : ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на запит державного виконавця до Служби у справах дітей про надання дозволу на реалізацію житлового будинку, Служба у справах дітей Костопільської міської ради такого дозволу на надала.

Дана обставина підтверджується листом від 05.11.2021 за №01-19/327/21, копія якого знаходиться в матеріалах цивільної справи.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-103цс16 Верховний Суд України зазначив, що «норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки під час примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем.»

Відповідно до статті 54 цього Закону примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18).

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що як звернення стягнення на предмет іпотеки в процедурі виконавчого провадження при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості, так і звернення стягнення у процедурі виконавчого провадження при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається відповідно до статті 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в процедурі виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з позичальника, який також є іпотекодавцем, на користь кредитора - іпотекодержателя.

Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України у постанові від 10 грудня 2015 року у справі № 6-28цс15. Надалі така позиція була підтримана цим судом у постановах від 30 березня 2016 року у справі № 6-3004цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-103цс16, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1680цс16, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-890цс16.

Велика Палата Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 923/971/19 (провадження № 12-21гс21) сформулювала висновки про те, що норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів з іпотечного житла, позивач бажав захистити свої порушені права кредитора на примусове виконання судового рішення про стягнення заборгованості.

Однак, суд не погоджується з вибраним позивачем способом захисту своїх порушених прав рахуючи їх неефективними та необгрунтованими.

Так відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним і ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Так на виконанні у державного виконавця Костопільського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Дідух Ю.Р. перебуває виконавче провадження №65105435 із виконання виконавчого листа №2-466/2010, виданого 10.02.2011 Костопільським районним судом Рівненської області, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У межах цього виконавчого провадження державним виконавцем 24 червня 2021 року винесена постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_8 , результатом чого став опис та арешт житловий будинок, загальною площею 169,1 кв.м. та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 030010171, за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, державний виконавець не може виконати рішення суду про стягнення заборгованості, оскільки Служба у справах дітей Костопільської міської ради Рівненської області відмовила у наданні дозволу на реалізацію описаного та арештованого житлового будинку, оскільки в ньому проживають та зареєстровані неповнолітні: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стало підставою для звернення кредитора із цим позовом про виселення.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із частинами першою, шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - це члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно з абзацом сьомим пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19), від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, водночас зацікавленою особою є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Водночас стягувач (кредитор) не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. З іншого боку боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має своїм наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. Чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (у тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи зі скаргою щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Виконавець на підставі частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

З наведеного можна виснувати, що державний чи приватний виконавець зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а у разі відмови у наданні такого дозволу органом опіки та піклування - виконавець має повноваження звернутися до суду з відповідним поданням.

Отже, з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду із заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПУ України.

Тобто звернення кредитора з позовом про виселення осіб, які зареєстровані в іпотечному майні, з метою передачі його на реалізацію в порядку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості, не є необхідним.

Враховуючи те, що Служба у справах дітей Костопільської міської ради Рівненської області не надала дозволу на реалізацію житлового будинку, який є іпотечним майно та у якому зареєстровані і проживають неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , лист від 05.11.2021 за №01-19/327/21, суд дійшов висновку, що права кредитора захищені судовим рішенням, для виконання якого за рахунок предмета іпотеки державний чи приватний виконавець можуть звернутися із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані малолітні діти.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 лютого 2023 року у справі №2-537/11.

Ініціювання кредитором нового спору про виселення з іпотечного майна з метою реалізації цього майна у межах процедури виконавчого провадження не є правомірним і ефективним способом захисту.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,5,15,81,83, 141, 258, 268, 273, 274-279, 354 ЦПК України,, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Костопільської міської ради Рівненської області про виселення всіх мешканців із житлового будинку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20 травня 2024 року.

СуддяЛ. А. Грипіч