ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 537/4561/20

провадження № 61-17610св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Крайчинський Сергій Станіславович, державне підприємство «Сетам», ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_5 ;

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 ;

відповідач - ОСОБА_1 ;

треті особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Крайчинський Сергій Станіславович, державне підприємство «Сетам», ОСОБА_4 , публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_5 , приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка Олександр Вікторович, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Доценко Андрій Миколайович, ОСОБА_6 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 червня 2022 року у складі судді Хіневича В. І., додаткове рішення цього суду від 18 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Крайчинського С. С. (далі - приватний виконавець Крайчинський С. С.), державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_5 , про визнання недійсними електронних торгів та визнання недійсним правочину.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у приватного виконавця Крайчинського С. С. на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1, відкрите 12 березня 2020 року, з примусового виконання виконавчого листа № 524/7048/15-ц, виданого 19 лютого 2020 року Автозаводським районним судом міста Кременчука про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме приміщення нотаріальної контори загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 04 за ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості перед АТ «УкрСиббанк», яка виникла за договором споживчого кредиту від 20 листопада 2006 року № 0 в розмірі 74 244,76 доларів США та пені в розмірі 38 580,99 грн.

24 вересня 2020 року відбулися електронні торги за реєстраційним номером лота 440399 з продажу вищевказаного предмета іпотеки та згідно з протоколом проведення електронних торгів № 503455 переможцем став ОСОБА_3 з ціною продажу - 1 205 000 грн.

Зазначені торги відбулися з порушенням процедури, порядку проведення та з порушенням його прав, тому торги та правочин, укладений за результатами їх проведення, мають бути визнані недійсними.

Позивач вказував, що приміщення нотаріальної контори, загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , він придбав 27 серпня 2018 року з електронних торгів, організатором яких було ДП «Сетам», в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 11 липня 2018 року № 1617, виданого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В. (далі - приватний нотаріус Ганночка О. В.) про звернення стягнення на предмет іпотеки. На підставі акта про реалізацію предмета іпотеки у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 від 03 вересня 2018 року та свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна від 11 вересня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2377, він набув право власності на зазначене приміщення, внаслідок чого з цього об`єкта нерухомого майна було знято всі обтяження із дотриманням всіх вимог Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок № 2831/5).

Він був єдиним власником приміщення нотаріальної контори на час відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та на час проведення прилюдних торгів, тому ОСОБА_4 не міг відчужити це майно, яке за ним не зареєстроване, а ОСОБА_3 не міг набути право власності на це майно, тому такий правочин є недійсним і приватний виконавець Крайчинський С. С. не мав правових підстав для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк» як стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Позивач також зазначив, що 22 липня 2019 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки серії ННХ № 518962, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Доценко А. М. (далі - приватний нотаріус Доценко А. М.), за умовами якого в рахунок забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором позики він передав ОСОБА_5 в іпотеку об`єкт нерухомого майна - приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язання за даним договором визначено в розмірі 300 000 доларів США. Договір зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 32511148. Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 174829708 від 23 липня 2019 року.

Повідомлення про електронні торги за реєстраційним номером лота 440399 повинно було містити інформацію про договір іпотеки, укладений між боржником та стягувачем, однак в такому повідомленні не було інформації про договір іпотеки від 22 липня 2019 року, укладений між ним та ОСОБА_5 .

Крім того, оскільки єдиним іпотекодержателем об`єкта нерухомого майна - приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був ОСОБА_5 , тому виконавець зобов`язаний був повідомити його про звернення стягнення на це майно та отримати від нього письмову згоду на звернення стягнення на заставлене майно. Однак ОСОБА_5 не було повідомлено про накладення арешту на приміщення нотаріальної контори та про звернення стягнення на заставлене майно, що є порушенням вимог статей 50, 51 Закону України «Про виконавче провадження» та свідчить про порушення процедури реалізації майна.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсними електронні торги, проведені 24 вересня 2020 року за реєстраційним номером лота 440399, з продажу предмета іпотеки - приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати недійсним правочин, укладений за результатами проведення цих електронних торгів.

У березні 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний виконавець Крайчинський С. С., ДП «Сетам», ОСОБА_4 , ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_5 , приватний нотаріус Ганночка О. В., приватний нотаріус Доценко А. М., ОСОБА_6 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності на нерухоме майно.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що 10 березня 2021 року він звернувся до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко H. A. (далі - приватний нотаріус Марченко H. A.) за вчиненням нотаріальної дії по видачі на його ім`я свідоцтва про придбання нерухомого майна, яке було предметом іпотеки, - приміщення нотаріальної контори, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , однак отримав відмову, оскільки право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна 11 вересня 2018 року зареєстровано за ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 27859539. Підстава виникнення права власності: свідоцтво, серія та номер: р. № 2377, видане 11 вересня 2018 року, видавник: приватний нотаріус Ганночка О. В.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25 липня 2019 року у справі № 524/7048/19, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2020 року та постановою Верховного Суду від 04 вересня 2020 року, було задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк», у рахунок погашення заборгованості перед АТ «УкрСиббанк», яка виникла за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20 листопада 2006 року в розмірі 74 244,76 доларів США та пені в розмірі 38 580,99 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме приміщення нотаріальної контори загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 04 за ОСОБА_1 . Встановлено спосіб реалізації вищевказаного нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Вказаним судовим рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25 липня 2019 року, яке набрало законної сили 09 січня 2020 року, було встановлено, що договір купівлі-продажу від 21 листопада 2015 року був укладений іпотекодавцем ОСОБА_4 без попереднього погодження із іпотекодержателем ПАТ «УкрСиббанк», тому цей договір, а також і подальші правочини, що були вчинені на його підставі є нікчемними відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку».

З відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек вбачається, що існує ряд записів, внесених приватними нотаріусами як державними реєстраторами згідно рішень, прийнятих на підставі нікчемних правочинів. Тобто, речові права, які виникли на підставі нікчемних правочинів щодо відчуження приміщення нотаріальної контори, зокрема право власності ОСОБА_1 , не були припинені на момент звернення ОСОБА_3 до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії.

Наявність зазначених записів, вчинених на підставі нікчемних правочинів, перешкоджає ОСОБА_3 у реалізації права власності на придбане ним нерухоме майно.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 42941834 від 11 вересня 2018 року, прийняте приватним нотаріусом Ганночкою О. В. як державним реєстратором та припинити запис № 27859539 про право власності на приміщення нотаріальної по АДРЕСА_1 , загальна площа 82,2 кв. м;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47906726 від 23 липня 2019 року, прийняте приватним нотаріусом Доценком А. М., та припинити запис № 32511148 про іпотеку на приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м по АДРЕСА_1 , який був внесений на підставі нікчемного правочину - договору іпотеки, серія та номер: р. № 3820 від 21 листопада 2015 року;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 26357388 від 21 листопада 2015 року, прийняте приватним нотаріусом Ганночкою О. В. як державним реєстратором, та припинити запис № 12160935 про іпотеку на приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м по АДРЕСА_1 , який був внесений на підставі нікчемного правочину - договору іпотеки, серія та номер: р. № 603 від 22 липня 2019 року;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 26357273 від 21 листопада 2015 року, прийняте приватним нотаріусом Ганночкою О. В. як державним реєстратором, та припинити запис № 12160881 про обтяження на приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м по АДРЕСА_1 , який був внесений на підставі нікчемного правочину - договору іпотеки, серія та номер: р. № 3820 від 21 листопада 2015 року;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 29462763 від 28 квітня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Ганночкою О. В. як державним реєстратором, та припинити запис № 14364932 про інше речове право на приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м по АДРЕСА_1 , який був внесений на підставі нікчемного правочину договору оренди, серія та номер: р. № 1284 від 28 квітня 2016 року;

- визнати за ним право власності на приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 08 червня 2022 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 як правонаступника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 42941834 від 11 вересня 2018 року, прийняте приватним нотаріусом Ганночкою О. В. як державним реєстратором та припинено запис № 27859539 про право власності на приміщення нотаріальної по АДРЕСА_1 , загальна площа 82,2 кв. м.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47906726 від 23 липня 2019 року, прийняте приватним нотаріусом Доценком А. М., та припинено запис № 32511148 про іпотеку на приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м по АДРЕСА_1 , який був внесений на підставі нікчемного правочину - договору іпотеки, серія та номер: р. № 3820 від 21 листопада 2015 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 26357388 від 21 листопада 2015 року, прийняте приватним нотаріусом Ганночкою О. В. як державним реєстратором, та припинено запис № 12160935 про іпотеку на приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м по АДРЕСА_1 , який був внесений на підставі нікчемного правочину - договору іпотеки, серія та номер: р. № 603 від 22 липня 2019 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 26357273 від 21 листопада 2015 року, прийняте приватним нотаріусом Ганночкою О. В. як державним реєстратором, та припинено запис № 12160881 про обтяження на приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м по АДРЕСА_1 , який був внесений на підставі нікчемного правочину - договору іпотеки, серія та номер: р. № 3820 від 21 листопада 2015 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 29462763 від 28 квітня 2016 року, прийняте приватним нотаріусом Ганночкою О. В. як державним реєстратором, та припинено запис № 14364932 про інше речове право на приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м по АДРЕСА_1 , який був внесений на підставі нікчемного правочину договору оренди, серія та номер: р. № 1284 від 28 квітня 2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 6 448 грн.

В задоволенні решти позовних вимог за зустрічною позовною заявою відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_7 не довів належними і допустимими доказами, що електронні торги за реєстраційним номером лота 440399 з продажу предмета іпотеки, а саме: приміщення нотаріальної контори, загальною площею 82,2 кв. м, відбулися з порушенням процедури, порядку проведення електронних торгів, а також з порушенням його прав.

При цьому місцевий суд врахував, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 липня 2019 року у справі № 524/7048/19, яке набрало законної сили 09 січня 2020 року, було встановлено, що договір купівлі-продажу від 21 листопада 2015 року був укладений іпотекодавцем ОСОБА_4 без попереднього погодження із іпотекодержателем ПАТ «УкрСиббанк», тому цей договір, а також і подальші правочини, що були вчинені на його підставі є нікчемними відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Тобто судовими рішеннями у справі № 524/7048/15-ц встановлено неправомірність набуття ОСОБА_1 спірного нерухомого майна (нотаріальної контори) у власність за результатами проведення електронних торгів, оскільки проведення торгів здійснювалось на виконання виконавчого напису нотаріуса щодо нікчемного правочину (договору іпотеки, укладеного між ТОВ «Алвіга» та ОСОБА_6 ), натомість підтверджено правомірність перебування спірного приміщення нотаріальної контори в іпотеці ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору іпотеки від 20 листопада 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 .

Тому приватний виконавець, вчиняючи виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа, виданого Автозаводським районним судом міста Кременчука Полтавської області 19 лютого 2020 року у справі № 524/7048/15-ц, де боржником є ОСОБА_4 , а стягувачем є ПАТ «УкрСиббанк», не порушив права ОСОБА_1 , з огляду на встановлення судами нікчемності договорів щодо набуття ним права власності на приміщення нотаріальної контори.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд виходив з того, що ОСОБА_3 придбав спірне нерухоме майно на прилюдних торгах, однак в силу наявних записів у реєстрі, не зміг отримати свідоцтво у нотаріуса та в подальшому звернутися до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за ним як за покупцем. Тому суд дійшов висновку про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав, без визнання цим рішенням речових прав на майно.

Вимога зустрічного позову про визнання за ОСОБА_2 як правонаступникомОСОБА_3 права власності на спірне приміщення нотаріальної контори не підлягає задоволенню, оскільки після скасування записів у реєстрі, які створювали перешкоди для видачі нотаріусом свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, вона самостійно зможе вчинити передбачені законодавством дії, а саме отримати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та на його підставі зареєструвати право власності.

Додатковим рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18 жовтня 2022 року заяву представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - Олійник Л. М. про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 67 500 грн. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення місцевого суду мотивоване тим, що у відзиві на позовну заяву та в зустрічній позовній заяві представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - Олійник Л. М. навела попередній розрахунок суми судових витрат, які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, у розмірі 141 448 грн. Заява про ухвалення додаткового рішення та докази понесення витрат надійшли до суду 13 червня 2022 року, тобто заявником дотримано вимоги законодавства щодо строків подачі відповідної заяви.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із складності справи; обсягу послуг, наданих адвокатом під час розгляду справи; часу, витраченого адвокатом на надання відповідних послуг, врахував критерії реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - Олійник Л. М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 67 500 грн, що є половиною суми заявлених витрат на правничу допомогу.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 червня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 18 жовтня 2022 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Враховуючи складність цієї справи, витрачений адвокатом час та неспівмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, а також доведеним розміром витрат на правничу допомогу є сума 67 500 грн, що є половиною суми витрат на правничу допомогу, яку просила стягнути представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - Олійник Л. М . Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 червня 2022 року, додаткове рішення цього суду від 18 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 910/856/17, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 тощо, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області.

16 лютого 2024 року справа № 537/4561/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2024 року справу призначено до розгляду упорядку спрощеного позовного провадження без повідомленняучасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на той факт, що боржник ОСОБА_4 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, на момент вчинення правочину (проведення електронних торгів та складання акту про їх проведення), не був власником приміщення нотаріальної контори, тому цей правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, так як ОСОБА_4 не міг відчужити майно, право власності на яке за ним не зареєстровано, а ОСОБА_3 , в свою чергу, не міг набути на нього право власності. Тому зазначений правочин є недійним.

Він придбав приміщення нотаріальної контори загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з електронних торгів, в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 11 липня 2018 року № 1617, виданого приватним нотаріусом Ганночкою О. В. про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто є добросовісним набувачем цього майна, а проведені електронні торги за реєстраційним номером лота 440399 суперечать вимогам статей 330, 388 ЦК України, порушують його законні права як власника такого майна, тому мають бути визнані недійсними.

На час придбання нерухомого майна з прилюдних торгів він не знав про нікчемність будь яких правочинів, укладених між ТОВ «Алвіга», ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , оскільки покладався на відомості, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому вважає, що є добросовісним набувачем.

Крім того, відсутність у повідомленні про електронні торги за реєстраційним номером лота 440399 відомостей про обтяження приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м іпотекою згідно з договором серії ННХ № 518962 від 22 липня 2020 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , відомостей про обтяження майна іпотекою згідно з договором укладеним між боржником та стягувачем у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, а також запису про обтяження іпотекою майна згідно договору, якого на момент проведення прилюдних торгів фактично не існувало, є прямим порушенням вимог Порядку № 2831/5.

Враховуючи, що ні про накладення арешту на приміщення нотаріальної контори, ні про звернення стягнення на заставлене майно, ОСОБА_5 повідомлено не було, вбачається порушення вимог статей 50, 51 Закону України «Про виконавче провадження», що в свою чергу також свідчить про порушення процедури реалізації майна.

Оскільки він є власником приміщення нотаріальної контори, яке було продано з прилюдних торгів, і не був боржником чи стягувачем у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, то вчинення правочину (проведення електронних торгів та складення акту про їх проведення) відбулося з порушенням основних вимог, встановлених статтею 203 ЦК України, а саме за відсутності його вільного волевиявлення як власника.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 67 500 грн, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не звернув уваги на відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови в задоволенні вимог щодо відшкодування таких витрат.

Крім того, акт приймання-передачі наданих послуг № 88 від 09 червня 2022 року містить погодинний розрахунок виконаних адвокатом послуг без зазначення вартості 1 години роботи адвоката. Наведене свідчить про те, що розрахунок здійснено без достатньої кількості вихідних даних, а саме без вартості 1 години роботи адвоката, тобто є неправильним та не заслуговує на увагу суду.

Стверджуючи про доведеність та фактичну наявність витрат на правничу допомогу, суди ніяк не обґрунтували чим же саме такі витрати доведено. В тексті оскаржуваних рішень відсутні посилання на належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність та доведеність таких витрат у справі.

Тобто, взагалі незрозуміло чим саме керувався суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визначаючи витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 67 500 грн.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_9 було укладено договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 113 670 доларів США, строком до 19 листопада 2017 року. У подальшому до договору вносилися зміни щодо строків щомісячного погашення, схеми погашення кредиту та кінцевого терміну повернення кредиту.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_9 за кредитним договором, 20 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: приміщення нотаріальної контори загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу приміщення нотаріальної контори, посвідченого 07 листопада 2001 року приватним нотаріусом Ганночкою О. В. і зареєстрованого в БТІ в книзі ОН-1 за № 153, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 16504003.

Внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов`язань та припинення здійснення щомісячних платежів з жовтня 2014 року, станом на 11 серпня 2015 року за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 74 244,76 доларів США. Пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 11 серпня 2015 року нарахована в розмірі 38 580,99 грн.

05 червня 2015 року банком направлено ОСОБА_9 , ОСОБА_4 вимоги про погашення заборгованості, які відповідачами не виконані.

21 листопада 2015 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ганночкою О. В., продав ТОВ «Алвіга» приміщення нотаріальної контори, загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке було предметом іпотеки за договором від 20 листопада 2006 року.

Також 21 листопада 2015 року приватним нотаріусом Ганночкою О. В. зареєстрований договір іпотеки, укладений між ТОВ «Алвіга» та ОСОБА_6 , предметом якого є нежитлове приміщення нотаріальної контори загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року у справі № 817/872/16, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року, визнано незаконним та скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію припинення обтяження іпотекою приміщення нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_1 , встановленої на підставі договору іпотеки від 20 листопада 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 , номер запису про іпотеку 11801282. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 червня 2021 року у справі № 817/872/16 було скасовано постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року, закрито провадження у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Кучика С. Л. про скасування рішення та запису, оскільки юрисдикція адміністративних судів на спірні правовідносини не поширюється, спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26 січня 2018 року між ТОВ «Алвіга» та ОСОБА_10 , посвідченого приватним нотаріусом Ганночкою О. В., право власності на спірну нерухомість зареєстровано за ОСОБА_10

27 січня 2018 року право власності на спірну нерухомість зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Доценко А. М.

11 вересня 2018 року право власності на спірне приміщення нотаріальної контори зареєстровано за ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ганночкою О. В.

Приміщення нотаріальної контори придбано ОСОБА_1 з публічних торгів, проведених у виконавчому провадженні, відкритому приватним виконавцем Скрипником В. Л., на виконання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого 11 липня 2018 року приватним нотаріусом Ганночкою О. В. на користь ОСОБА_6

22 липня 2019 року між ОСОБА_5 як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Доценко А.М., зареєстрований в реєстрі за р. № 603.

За умовами цього договору ОСОБА_1 як іпотекодавець, з метою забезпечення повного виконання зобов`язань позичальника за договором позики, укладеного 22 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зі всіма додатковими угодами, змінами і доповненнями до нього, а саме повернення позики у розмірі 300 000 доларів США в строк до 22 липня 2022 року, неустойки та інших можливих витрат іпотекодержателя, передав в іпотеку ОСОБА_5 , а останній прийняв від нього в іпотеку на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно:

- квартиру загальною площею 140,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Ганночкою О. В. 11 вересня 2018 року за р. № 2376;

- приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Ганночкою О. В. 11 вересня 2018 року за р. № 2377 (т.1 а.с.23-24).

22 липня 2019 року приватним нотаріусом Доценко А. М. зареєстровано іпотеку за вищевказаним договором в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.25).

За інформаційною довідкою № 213409972 від 22 червня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на нежитлове приміщення нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний № 04) зареєстровано за ОСОБА_1 11 вересня 2018 року, номер запису про право власності: 27859539. Підстава виникнення права власності: свідоцтво, серія та номер: р. № 2377, виданий 11 вересня 2018 року, видавник: приватний нотаріус Ганночка О. В. підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42941834 від 11 вересня 2018 року приватний нотаріус Ганночка О. В.

Також вбачається наявність актуальної інформації про державну реєстрацію іпотеки за номером запису 32511148, вчиненої 22 липня 2019 року приватним нотаріусом Доценко А. М. на підставі договору іпотеки від 22 липня 2019 року за № 603, видавник: приватний нотаріус Доценко А. М., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47906726 від 23 липня 2019 року, приватний нотаріус Доценко А. М.

Крім того, наявний запис про іпотеку за № 12160935, вчинений 21 листопада 2015 року приватним нотаріусом Ганночкою О. В., на підставі договору іпотеки від 21 листопада 2015 року за № 3820, видавник: приватний нотаріус Ганночка О. В., іпотекодержатель: ОСОБА_6 , іпотекодавець: ТОВ «Алвіга», підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 263557388 від 21 листопада 2015 року, приватний нотаріус Ганночка О. В.

Наявна актуальна інформація про інше речове право: запис № 14364932 вчинений 28 квітня 2016 року на підставі договору оренди, серія та номер: р. № 1284 від 28 квітня 2016 року, видавник: приватний нотаріус Ганночка О. В., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29462763 від 28 квітня 2016 року, приватний нотаріус Ганночка О. В.

Наявна актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень, а саме:

- запис № 12160881 вчинений 21 листопада 2015 року на підставі договору іпотеки, серія та номер: р. № 3820 від 21 листопада 2015 року, видавник: приватний нотаріус Ганночка О. В., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 26357273 від 21 листопада 2015 року, приватний нотаріус Ганночка О. В., вид обтяження: заборона на нерухоме майно;

- запис № 36755176 вчинений 04 червня 2020 року на підставі постанови про опис та арешт майна боржника, серія та номер: НОМЕР_1, від 03 червня 2020 року, видавник: приватний виконавець Крайчинський С. С., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52520166 від 04 червня 2020 року, приватний виконавець Крайчинський С. С., вид обтяження арешт нерухомого майна;

- запис № 36719081 вчинений 02 червня 2020 року на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: НОМЕР_1, від 12 березня 2020 року, видавник: приватний виконавець Крайчинський С. С., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52481405 від 02 червня 2020 року, приватний виконавець Крайчинський С. С., вид обтяження арешт нерухомого майна.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25 липня 2019 року у справі № 524/7048/19, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2020 року та постановою Верховного Суду від 04 вересня 2020 року, було задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк». У рахунок погашення заборгованості перед АТ «УкрСиббанк», яка виникла за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20 листопада 2006 року в розмірі 74 244,76 доларів США та пені в розмірі 38 580,99 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме приміщення нотаріальної контори загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 та зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 04 за ОСОБА_1 . Встановлено спосіб реалізації вищевказаного нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Вказаним судовим рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 25 липня 2019 року, яке набрало законної сили 09 січня 2020 року, було встановлено, що договір купівлі-продажу від 21 листопада 2015 року був укладений іпотекодавцем ОСОБА_4 без попереднього погодження із іпотекодержателем ПАТ «УкрСиббанк», а тому є нікчемним відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року зазначено, що колегія суддів вважає також помилковими аргументи ОСОБА_1 про правомірність набуття ним спірного нерухомого майна у власність за результатами проведення електронних торгів, оскільки проведення торгів здійснювалось на виконання виконавчого напису нотаріуса щодо нікчемного правочину (договору іпотеки, укладеного між ТОВ «Алвіга» та ОСОБА_6 ).

Під час розгляду цієї справи встановлено судами та не спростовано матеріалами справи правомірність перебування спірного приміщення нотаріальної контори за адресою: АДРЕСА_1 , в іпотеці ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору іпотеки від 20 листопада 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 .

На виконанні у приватного виконавця Крайчинського С.С. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1, що відкрите постановою від 12 березня 2020 року, за заявою АТ «УкрСиббанк», за виконавчим листом, виданим Автозаводським районним судом міста Кременчука Полтавської області 19 лютого 2020 року по справі № 524/7048/15-ц, де боржником є ОСОБА_4 , а стягувачем є ПАТ «УкрСиббанк», яким в рахунок погашення заборгованості перед АТ «УкрСиббанк», яка виникла за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20 листопада 2006 року в розмірі 74 244,76 доларів США, та пені в розмірі 38 580,99 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме приміщення нотаріальної контори загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 та зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 04 за ОСОБА_1 . Встановлено спосіб реалізації вищевказаного нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» (т.1 а.с.111-129).

В межах вищевказаного виконавчого провадження 12 березня 2020 року приватним виконавцем Крайчинським С. С. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_4 , а саме: приміщення нотаріальної контори загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 за реєстраційним № 04.

09 липня 2020 року приватний виконавець Крайчинський С. С. подав заявку до ДП «Сетам» на реалізацію арештованого майна ЗВП № НОМЕР_3 (ВП № НОМЕР_1) та відповідно до Порядку № 2831/5 направив документи щодо проведення реалізації майна, описаного та арештованого приватним виконавцем при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа.

25 серпня 2020 року приватний виконавець Крайчинський С. С. подав доповнення, в яких просив вказати в полі «відомості про майно, його склад, характеристики, опис» по лоту №440399: дозвіл на реалізацію арештованого майна надано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25 липня 2019 року у справі № 524/7048/15-ц за поданням приватного виконавця та залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 09 січня 2020 року.

Згідно з протоколом № 503455 проведення електронних торгів, організатором яких було ДП «Сетам», 24 вересня 2020 року відбулися торги за реєстраційним номером лота 440399, іпотека: приміщення нотаріальної контори, загальною площею 82,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стартова ціна продажу 1 166 400 грн; ціна продажу 1 205 000 грн; сума сплаченого гарантійного внеску 58 320 грн; переможець торгів ОСОБА_3 ; додаткова винагорода організатору 1 930 грн. Продавець ОСОБА_11

30 вересня 2020 року приватний виконавець Крайчинський С.С. видав акт про реалізацію предмета іпотеки на підставі протоколу № 503455 від 24 вересня 2020 року.

Після отримання вказаного акта про реалізацію предмета іпотеки на підставі протоколу № 503455 від 24 вересня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Марченко Н. А. із заявою про видачу свідоцтва про придбання нерухомого майна, яке було предметом іпотеки - приміщення нотаріальної контори загальною площею 82,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

10 березня 2021 року приватний нотаріус Марченко Н.А. винесла постанову про відмову ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії по видачі на його ім`я свідоцтва про придбання нерухомого майна, яке було предметом іпотеки, - приміщення нотаріальної контори, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна 11 вересня 2018 року зареєстровано за ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 27859539. Підстава виникнення права власності: свідоцтво, серія та номер: р. № 2377, видане 11 вересня 2018 року, видавник: приватний нотаріус Ганночка О. В.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Згідно із частиною четвертою статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином, який може визнаватися недійсним у судовому порядку.

Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх добровільно, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх добровільно.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Порядком № 2831/5, який діяв на час проведення оспорюваних електронних.

Згідно з Порядком № 2831/5 електронні торги - продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Відповідно до пунктів 3, 4 розділу II Порядку № 2831/5 виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім - шістнадцятим пункту 2 цього розділу.

Державний виконавець направляє заявку на реалізацію арештованого майна начальнику відділу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, для підписання та передачі організатору.

У разі встановлення відповідності документів вимогам законодавства чи після приведення їх у відповідність до вимог законодавства начальник відділу державної виконавчої служби підписує (за допомогою електронного цифрового підпису або власноруч у випадку, передбаченому пунктом 4 розділу 1 цього Порядку) заявку на реалізацію арештованого майна та надсилає її організатору разом із документами, передбаченими абзацами четвертим - тринадцятим пункту 3 розділу II цього Порядку, в електронному вигляді через особистий кабінет відділу державної виконавчої служби для знесення інформації про проведення електронних торгів у Систему.

Перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства організатором не здійснюється. За відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби (приватний виконавець).

ДП «Сетам» розміщує інформацію в системі електронних торгів виключно на підставі документів, наданих відповідним органом державної виконавчої служби. Обов`язок організатора торгів перевіряти законність дій державного виконавця щодо передачі майна на реалізацію та достовірність інформації, зазначеної у заявці на реалізацію арештованого майна, у тому числі наявність рішень щодо заборони органу ДВС вчиняти дії по виконанню виконавчого провадження чинним законодавством не передбачений.

Державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення електронних торгів, а самі електронні торги з реалізації рухомого майна організовує і проводить організатор електронних торгів.

Процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19).

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 зроблено висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16.

Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсним необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Сукупність цих обставин ОСОБА_1 під час розгляду справи не довів, зокрема, не надав належних і допустимих доказів того, що зазначені ним у позовній заяві порушення вплинули на результат електронних торгів.

Відповідно до частини третьої, п`ятої статті 43 Закону України «Про іпотеку» організатор прилюдних торгів не пізніше ніж за 15 робочих днів до дня початку прилюдних торгів публікує в місцевих друкованих засобах масової інформації за місцезнаходженням предмета іпотеки, а в разі проведення електронних торгів - також на вебсайті проведення електронних торгів, повідомлення про проведення таких торгів. У повідомленні зазначається інформація про день, час, місце проведення прилюдних торгів, опис предмета іпотеки, що підлягає продажу, місце, де можна отримати додаткову інформацію про умови проведення прилюдних торгів, та іншу необхідну інформацію.

Не пізніше дня публікації повідомлення про проведення прилюдних торгів у засобах масової інформації організатор прилюдних торгів письмово сповіщає державного виконавця, приватного виконавця, іпотекодавця, іпотекодержателя та всіх осіб, що мають зареєстровані у встановленому законом порядку права та вимоги на предмет іпотеки, про день, час і місце проведення прилюдних торгів та про початкову ціну реалізації майна.

Обов`язок організатора прилюдних торгів друкувати в місцевих засобах масової інформації за місцезнаходженням предмета іпотеки повідомлення про проведення таких торгів з реалізації предмета іпотеки та письмове сповіщення, в тому числі, іпотекодавця, про день, час і місце проведення прилюдних торгів та про початкову ціну реалізації майна закріплено також у пункті 2 розділу VII Порядку № 2831/5.

У постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15 Верховний Суд України зазначив, що дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину. Проте сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких торгів недійсними. Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, - це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні торгів, повинно бути встановлене порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Таку саму правову позицію виклав Верховний Суд у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 462/2232/16 (провадження № 61-21671св18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 678/301/12 (провадження № 14-624цс18) зазначила, що правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 листопада 1999 року за № 745/4038.

Порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання електронних торгів недійсними, оскільки порушення, допущені приватним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом України «Про виконавче провадження».

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час укладення 21 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Алвіга» договору купівлі-продажу спірного приміщення нотаріальної контори та прийняття приватним нотаріусом Ганночкою О. В. оспорюваних в зустрічному позові ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 листопада 2015 року (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (частина перша статті 4 Закону № 1952-IV).

В частині першій статті 9 Закону № 1952-IV вказано, що у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб`єктів прав, об`єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Невід`ємною складовою частиною Державного реєстру прав є база даних про реєстрацію заяв і запитів та реєстраційні справи (частина перша статті 10 Закону № 1952-IV).

Згідно зі статтею 11 Закону № 1952-IV Державний реєстр прав складається з розділів, які відкриваються на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього. Кожний розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про: нерухоме майно; право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права; інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав; обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих прав. Порядок ведення Державного реєстру прав визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

В частині першій статті 24 Закону № 1952-IV вказано, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об`єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п`ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_3 до суду із зустрічним позовом У березні 2021 року), зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) звернула увагу на те, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.

Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.

Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що судовими рішеннями у справі № 524/7048/15-ц підтверджено неправомірність набуття ОСОБА_1 спірного нерухомого майна (нотаріальної контори) у власність за результатами проведення електронних торгів, так як проведення торгів здійснювалось на виконання виконавчого напису нотаріуса щодо нікчемного правочину (договору іпотеки, укладеного між ТОВ «Алвіга» та ОСОБА_6 ), натомість підтверджено правомірність перебування спірного приміщення нотаріальної контори в іпотеці ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору іпотеки від 20 листопада 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 , суд першої інстанцій, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з його недоведеністю та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , так як оспорювані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняті без згоди первісного іпотекодержателя, на підставі договору іпотеки від 21 листопада 2015 року № 3820, укладеного між ТОВ «Алвіга» та ОСОБА_6 , який є нікчемним.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він є добросовісним набувачем нотаріальної контори загальною площею 84,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки придбав це приміщення з електронних торгів, в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 11 липня 2018 року № 1617, виданого приватним нотаріусом Ганночкою О. В. про звернення стягнення на предмет іпотеки, не заслуговують на увагу та спростовуються висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 524/7048/15-ц, в якій колегія суддів вважала помилковими аргументи ОСОБА_1 про правомірність набуття ним спірного нерухомого майна у власність за результатами проведення електронних торгів, оскільки проведення торгів здійснювалось на виконання виконавчого напису нотаріуса щодо нікчемного правочину (договору іпотеки, укладеного між ТОВ «Алвіга» та ОСОБА_6 ). Крім того, за змістом зазначеної постанови Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність перебування спірного приміщення нотаріальної контори в іпотеці ПАТ «Укрсиббанк» на підставі договору іпотеки від 20 листопада 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з частиною першою, пунктами 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із проведенням експертизи.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

В постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

Судами встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу сторона відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом надала: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 січня 2022 року № 19, укладеного між адвокатом Олійник Л. М. та ОСОБА_2 (правонаступником ОСОБА_3 ); копію додаткової угоди від 20 січня 2022 року № 1; копію акта приймання-передачі наданих послуг від 09 червня 2022 року; копію платіжного доручення № 13911 від 10 червня 2022 року.

В пункті 4.1 договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 січня 2022 року № 19 його сторони зазначили, що розмір гонорару (винагороди) адвоката погоджується окремо і сплачений окремо в день укладення договору.

Згідно пунктом 1 додаткової угоди від 20 січня 2022 року № 1 до договору про надання правничої допомоги розмір гонорару (винагороди) адвоката складає: первісний позов - 63 000 грн; зустрічний позов - 78 448 грн.

Відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг від 09 червня 2022 року загальна вартість наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги від 19 січня 2022 року № 19 складає 141 448 грн.

Платіжним дорученням від 10 червня 2022 року № 13911 підтверджено, що ОСОБА_2 перерахувала адвокату Олійник Л. М. 141 448 грн.

У липні 2022 року ОСОБА_1 подав до місцевого суду заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що акт приймання-передачі наданих правничих послуг від 09 червня 2022 року № 88 містить погодинний розрахунок виконаних адвокатом послуг без зазначення вартості 1 години вартості роботи адвоката. Єдина згадка вартості однієї години робочого часу адвоката міститься в пункті 6.2 договору про надання правової (правничої) допомоги від 19 січня 2022 року № 19, а саме: 50 % від прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто, за умови здійснення розрахунку вартості виконаних адвокатом робіт з врахуванням хоч якихось наявних вихідних даних та з врахуванням встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 2 481 грн (з першого січня 2022 року) вбачається, що сума витрат на професійну правничу допомогу адвоката, згідно кількості витраченого часу зазначеного в акті приймання-передачі, становитиме 35 947,50 грн.

Крім цього, ОСОБА_1 зазначив, що пунктом 4.1 договору про надання правової допомоги встановлено, що розмір гонорару (винагороди) адвоката погоджується окремо та сплачений окремо в день укладення договору. Оскільки договір підписано обома сторонами 19 січня 2022 року, то адвокат отримала грошову винагороду за надані передбачені договором послуги ще в день укладення договору, що свідчить про те, що розрахунок вартості робіт (послуг) наведений в акті прийому-передачі складений, або вже після отримання адвокатом винагороди, або (з урахуванням наявної квитанції про сплату винагороди датовану 10 червня 2022 року) за відсутності в даному акті ряду виконаних робіт та наданих послуг, за які було отримано грошові кошти 19 січня 2022 року. Отже, розрахунок вартості робіт (послуг) є неправильним, не відображає весь обсяг робіт за які адвокатом отримано винагороду. До того ж, в переліку виконаних робіт зазначених в акті приймання-передачі наданих правничих послуг, міститься два однакові записи про участь адвоката в судовому засіданні 20 травня 2022 року.

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , задоволено частково.

При цьому місцевим судом належним чином оцінені надані стороною відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, а також враховано заперечення ОСОБА_1 на заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Разом з тим, встановивши, що визначений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 141 448 грн є завищеним і не відповідає критеріям реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 67 500 грн, що є половиною суми заявлених витрат на правничу допомогу.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 910/856/17, від 22 червня 2021 року у справі 34/3161/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 тощо, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 червня 2022 року, додаткове рішення цього суду від 18 жовтня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович