Номер провадження: 22-ц/813/7162/24
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Волкової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката Вужа Дмитра Володимировича, представника ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Свяченої Ю.Б., у цивільній справі за заявою адвоката Білана Романа Олексійовича, представника ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року адвокат Білан Р.О., представник ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в якій просив:

- накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 в межах суми позовних вимог в розмірі 27 000 000 грн., що знаходяться (обліковуються) на її рахунках у банківських та інших фінансових установах;

- накласти арешт на нерухоме майно - квартиру загальною площею 75,2 кв.м., житлова площа 32,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

В обґрунтування заяви зазначив, що предметом позову, що буде поданий в майбутньому, є стягнення з ОСОБА_1 наданих в позику грошових коштів у розмірі 27 000 000 грн., які були отримані відповідачкою особисто зі строком повернення до 01.08.2024 року, про що нею було складено відповідну розписку. Даною розпискою від 05.07.2021 року визначено, що отримані грошові кошти за цією розпискою мають статус позики згідно вимог чинного законодавства України. Заявник зазначав, що в даному випадку в разі задоволення позову виконання рішення суду може бути істотно ускладнене чи унеможливлене взагалі, оскільки відповідач наразі має змогу вільно розпоряджатися грошовими коштами, в тому числі витрачати їх або переказувати на користь третіх осіб, а також відчужити майно, яке знаходиться у його власності.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року заява адвоката Білана Р.О., представника ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви задоволена частково.

Вжиті заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 в межах суми позовних вимог, а саме: в розмірі 27 000 000 грн., що знаходяться (обліковуються) на її рахунках у банківських та інших фінансових установах.

Не погодившись з ухвалою суду, адвокат Вуж Д.В., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, в частині накладення арешту на грошові кошти, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволені заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що заявником не було зазначено якими рахунками володіє апелянт, статус цих рахунків, для уникнення накладення арешту на заробітну плату, пенсію, тощо, а тому у суду не було підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти апелянта.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що на утриманні апелянта знаходяться неповнолітні діти, та накладення арешту на кошти на карткових рахунках апелянта призведе до обмеження апелянта для забезпечення необхідних та достатніх умов для малолітніх дітей.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що заявником у заяві про забезпечення позову зазначено про відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення, а тому вважає, що суд отримавши таку заяву повинен був її повернути у зв`язку з порушенням вимог ст. 151 ЦПК України.

Також апелянт вважає, суд першої інстанції не взяв до уваги, що заява про забезпечення позову належним чином не обґрунтована та заявником не зазначено про обставини, які можуть свідчити про реальну можливість невиконання рішення суду у разі задоволення позову.

Також апелянт звернув увагу про відсутність між сторонами предмету спору.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Білан Р.О., представник ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для її скасування, а ухвалу суду законною та такою, що постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Шалько О.А., Вуж Д.В., представників ОСОБА_1 , адвоката Білан Р.О., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково заяву представника заявника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що вжиття заходів забезпечення позову підлягає лише в частини накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться (обліковуються) на її рахунках у банківських та інших фінансових установах, що не суперечить положенням ст. 150 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2024 року адвокат Білан Р.О., представник ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в якій просив:

- накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 в межах суми позовних вимог в розмірі 27 000 000 грн., що знаходяться (обліковуються) на її рахунках у банківських та інших фінансових установах;

- накласти арешт на нерухоме майно - квартиру загальною площею 75,2 кв.м, житлова площа 32,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

В обґрунтування заяви зазначив, що предметом позову, що буде поданий в майбутньому, є стягнення з ОСОБА_1 наданих в позику грошових коштів у розмірі 27 000 000 грн., які були отримані відповідачкою особисто зі строком повернення до 01.08.2024 року, про що нею було складено відповідну розписку. Даною розпискою від 05.07.2021 року визначено, що отримані грошові кошти за цією розпискою мають статус позики згідно вимог чинного законодавства України.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою, другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Процесуальний закон передбачає право особи у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову подати до суду заяву про забезпечення позову, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, представник заявника ОСОБА_3 зазначав, що виконання рішення суду у разі задоволення позову може бути істотно ускладнене чи унеможливлене, оскільки відповідач наразі має змогу вільно розпоряджатися грошовими коштами, в тому числі витрачати їх або переказувати на користь третіх осіб, а також відчужити майно, яке знаходиться у його власності.

На підставі вищевикладеного, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; з урахуванням встановленого спору між сторонами по справі, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги стосовно забезпечення позову є обґрунтованими, законними та співмірними із предметом позову, що буде поданий в майбутньому про стягнення грошових коштів, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що заявником не було зазначено якими рахунками володіє апелянт, статус цих рахунків, для уникнення накладення арешту на заробітну плату, пенсію, тощо, а тому у суду не було підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти апелянта, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд, оцінивши докази у їх сукупності, зважаючи на обставини, які передували зверненню з заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, на законних підставах задовольнив частково заяву, враховуючи можливі негативні наслідки для ефективного захисту його прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Доводи про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що на утриманні апелянта знаходяться неповнолітні діти, та накладення арешту на кошти на карткових рахунках апелянта призведе до обмеження апелянта для забезпечення необхідних та достатніх умов для малолітніх дітей, колегія суддів відхиляє, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер та діють лише до ухвалення остаточного рішення у справі.

Доводи про те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що заявником у заяві про забезпечення позову зазначено про відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення, а тому вважає, що суд отримавши таку заяву повинен був її повернути у зв`язку з порушенням вимог ст. 151 ЦПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими за відсутністю підстав, визначених частиною третьою статті 154 ЦПК України для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення позову.

Доводи про те, що, суд першої інстанції не взяв до уваги, що заява про забезпечення позову належним чином не обґрунтована та заявником не зазначено про обставини, які можуть свідчити про реальну можливість невиконання рішення суду у разі задоволення позову, а також про відсутність між сторонами предмету спору, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, заявник обґрунтував заяву тим, що предметом позову, що буде поданий в майбутньому, є стягнення з ОСОБА_1 наданих в позику грошових коштів у розмірі 27 000 000 грн., які були отримані відповідачкою особисто зі строком повернення до 01.08.2024 року, про що нею було складено відповідну розписку.

Більш того, в межах встановленого діючим ЦПК України термінуОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, та на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції вже ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У відповідності з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для її скасування відсутні.

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Вужа Дмитра Володимировича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 грудня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда