КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №940/194/24 Головуючий у суді І інстанції: Мандзюк С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Неживока Ігора Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Тетіївського районного суду Київського області від 22 квітня 2024 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетіївського відділу Державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про зняття арешту,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

15 квітня 2024 року представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Яндульський Д.В. надіслав до суду клопотання про закриття провадження у справі, мотивуючи його тим, що власник майна не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України. Арешт накладено на майно особи, яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, тому, представник відповідача вважає, що ОСОБА_1 не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, що є підставою для закриття провадження у справі.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київського області від 22 квітня 2024 року закрито провадження у справі.

Не погодившись з вказаною ухвалою, адвокат Неживок Ігор Вікторович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач з ухвалою суду першої інстанції не погоджується повністю, вважає її не обгрунтованою, не законною та такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилався на те, що підстави для продовження арешту нерухомого майна відсутні, так як будь-які дії, щодо примусового виконання рішення суду можуть бути вчинені виключно в рамках виконавчого провадження, яке в даний час не здійснюється. З моменту завершення виконавчого провадження, відкритого на підставі наказу Господарського суду Київської області №911/2749 від 26.08.2017 року, минуло 7 років, при цьому виконавчий документ стягувачом до виконання у визначений законом 3-річний термін не пред`явило.

Вважає, що дані дії призводять, до порушення прав позивача, так як виконавчий документ не може бути пред`явлений до виконання, при цьому арешт майна безпідставно продовжується.

Представник апелянта не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту, та дана справа не може розглядатись в рамках позовного провадження, а ефективним способом захисту, є подання скарги на дії державного виконавця, оскільки на переконання сторони позивача виконавчий документ, в рамках якого накладено арешт на майно позивача, не може бути пред`явлений до виконання. За відсутності в провадженні виконавця діючого виконавчого провадження, виконавець не має право скасувати наявний арешт.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

10 червня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшли пояснення на апеляційну скаргу від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Яндульського Дениса Володимировича, просив апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі та така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповдіно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року №904/51/19.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 01.02.2023 року по справі № 206/2832/21, у разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження, орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту.

Також, Верховний Суд у постанові від 19.01.2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження №61-8240св21) зауважив, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він мав закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Встановлено, що у лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Тетіївського відділу Державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив зняти арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , номер запису про обтяження 11641879, накладений Відділом державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 48993449, виданої 13.10.2015.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 364243409 від 02.02.2024, у Державному реєстрі речових прав наявний запис про обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 за № 11641879, який внесено на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 13.10.2015 року, виданої відділом державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції у Київській області (а. с. 9-10).

Із відповіді, наданої 14.02.2024 року № 10817 Тетіївським відділом державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вбачається, що при перевірці даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень та даних Єдиного реєстру боржників встановлено, що у Державному реєстрі речових прав існує чинний запис про обтяження всього нерухомого майна ОСОБА_1 за № 11641879, який внесено на підставі наказу Господарського суду Київської області від 26.08.2015 року №911/2749 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 129074,92 грн. 13.10.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48993449 з виконання зазначеного виконавчого документа. 29.03.2017 року державним виконавцем на підставі п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

За таких обставин, Тетіївський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вважає, що відсутні підстави для зняття арешту з майна ОСОБА_1 (а.с.13-14).

З урахуванням викладеного, встановивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, в межах якого було накладено арешт на майно з метою забезпечення виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не може виступати позивачем у даній справі і не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції вірно звернуто увагу позивача на те, що він мав би звернутися за захистом своїх прав та інтересів в процесуальному порядку передбаченому розділом VII ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що з моменту завершення виконавчого провадження, відкритого на підставі наказу Господарського суду Київської області №911/2749 від 26.08.2017 року, минуло 7 років, при цьому виконавчий документ стягувачом до виконання у визначений законом 3-річний термін не пред`явило, а тому такі дії призводять, до порушення прав позивача, так як виконавчий документ не може бути пред`явлений до виконання, при цьому арешт майна безпідставно продовжується, суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні, оскільки в даному випадку передбачений конкретиний спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів не є переконливими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вказаних обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Неживока Ігора Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тетіївського районного суду Київського області від 22 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «12» червня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник