Справа № 486/1135/24
Провадження № 2/467/287/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2024 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Кологривої Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Рожкової Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Арбузинка цивільну справу за позовною заявою, поданою адвокатом Мартиненко Юлією Ігорівною в інтересах ОСОБА_1 до Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визнання права власності у порядку спадкування на земельну ділянку

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року адвокат Мартиненко Юлія Ігорівна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовною заявою до Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визнання права власності у порядку спадкування на земельну ділянку, мотивуючи її тим, що позивач ОСОБА_1 є донькою та спадкоємницею за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_2 позивач подала заяву про прийняття спадщини у визначений законом строк до Южноукраїнської державної нотаріальної контори. На момент смерті ОСОБА_2 не перебувала у шлюбі, батьки її померли, вона мала доньку від другого шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина від першого шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Син померлої ОСОБА_3 відмовився від прийняття спадщини після смерті матері, подавши відповідну заяву. ОСОБА_2 була донькою і спадкоємицею за заповітом, посвідченим секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті останньої залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 5.7546 га з кадастровим номером :03:000:0039, яка розташована на території Іванівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області. Вказану земельну ділянку ОСОБА_4 заповіла своїй доньці ОСОБА_2 . ОСОБА_2 у визначений законом строк звернулася з заявою про прийняття спадщини до Южноукраїнської державної нотаріальної контори, однак внаслідок смерті не змогла у нотаріальному порядку оформити земельну ділянку у порядку спадкування. Після смерті матері позивач звернулась до Южноукраїнської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва їй було відмовлено у зв`язку з тим, що інформація про заповіт від 02 вересня 2021 року у матеріалах спадкової справи відсутня. Заповіт було посвідчено секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області Гончаровою Т.М. від 02 лютого 2005 року за реєстровим номером 51, однак відповідною посадою особою не було зареєстровано заповіт у Спадковому реєстрі шляхом подачі відповідної заяви до ДП «Національні інформаційні системи». На даний час діяльність Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області є припиненою, її правонаступником є Южноукраїнська міська рада Миколаївської області. Южноукраїнська міська рада на даний час не має технічної можливості подати заяву про внесення заповіту у Спадковий реєстр. Посилаючись на викладене, представник позивача прохав суд визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 5.7546 га з кадастровим номером :03:000:0039, яка розташована на території Іванівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_4 .

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 липня 2024 року справу передано на розгляд до Арбузинського районного суду Миколаївської області за підсудністю.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2024 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2024 року витребувано від Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області копії матеріалів спадкових справ, які відкрились після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про його дату, час і місце повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, висловила свою позицію щодо підтримання висунутих позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій проти задоволення заяви не заперечував та прохав розглядати справу без участі представника відповідача.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15 червня 2021 року Южноукраїнським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса).

ОСОБА_4 була власником земельної ділянки площею 5.75 га, розташованої на території Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 111-МК № 004101, виданого 24 травня 2002 року Іванівською сільською радою.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 18 квітня 2024 року за ОСОБА_4 значиться земельна ділянка, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5.7546 га з кадастровим номером :03:000:0039.

За життя ОСОБА_4 склала два заповіти 02 лютого 2005 року, якими заповіла на випадок своєї смерті сину ОСОБА_5 житловий будинок з побутовими та господарськими спорудами, земельну ділянку площею 0.08 га для ведення особистого підсобного господарства, земельну ділянку площею 0.25 га для обслуговування житлового будинку, а також доньці ОСОБА_2 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5.75 га згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії 111-МК № 004101.

Після смерті ОСОБА_4 Южноукраїнською державною нотаріальною конторою Миколаївської області заведено спадкову справу № 151/2021. За матеріалами спадкової справи в установлений законом строк із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 доводиться померлій донькою, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 24 квітня 1962 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 06 липня 2013 року, за інформацією з якого ОСОБА_6 09 червня 1957 року після укладення шлюбу 17 листопада 1979 року змінила прізвище на ОСОБА_7 . За змістом витягу від 18 серпня 2021 року ОСОБА_8 одружилась 10 березня 2011 року з ОСОБА_9 та змінила прізвище на ОСОБА_10 .

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 розірвано 18 лютого 2003 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , видане 18 лютого 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть НОМЕР_4 , видане 06 вересня 2022 року Южноукраїнським відділом державної реєстрації цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла, про що свідчить скорочене свідоцтво про смерть, видане бюро реєстрації актів громадянського стану Козеглови Сілезського воєводства Республіки Польща.

Після смерті ОСОБА_2 Южноукраїнською державною нотаріальною конторою Миколаївської області заведено спадкову справу № 91/2023. За матеріалами спадкової справи в установлений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 звернулася ОСОБА_1 , а також з заяву про відмову від спадщини подав ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 доводиться померлій донькою, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 27 жовтня 2017 року Центральним районним у м.Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області та скороченим свідоцтвом про одруження, виданим бюро реєстрації актів громадянського стану Козеглови Сілезського воєводства Республіки Польща, відповідно до якого ОСОБА_13 уклала шлюб з ОСОБА_14 та після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_15 .

ОСОБА_3 доводиться померлій сином, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого 11 листопада 1980 року відділом реєстрації актів цивільного стану.

Постановою в.о. завідувача Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області Бутрей І. від 09 травня 2024 року за № 251/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Підставою відмови у вчиненні нотаріальної дії стало те, що з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 66243442 від 02 вересня 2021 року видно, що інформація про заповіт від 02 лютого 2005 року, складеною ОСОБА_6 , у Спадковому реєстрі відсутня.

З реєстру нотаріальних дій Іванівської сільської ради за період з 16 січня 1994 року по 17 липня 2009 року вбачається, що за № 5 значиться запис про реєстрацію заповіту ОСОБА_4 на земельну ділянку, а за № 6 - про реєстрацію заповіту ОСОБА_4 на житловий будинок.

Зі змісту листа Миколаївської регіональної філії ДП «Національні інформаційні системи» № 702/36-08 від 23 травня 2024 року вбачається, що заповіт ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області Гончаровою Т.М. від 02 лютого 2005 року за реєстровим №5 не було внесено у Спадковий реєстр та заяви про внесення даних не надсилалися.

Листом №23/01-34/1651 від 11 червня 2024 року виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради повідомив позивача про неможливість подачі заяви в електронному вигляді до ДП «Національні інформаційні системи» про внесення заповіту у Спадковий реєстр у зв`язку з не підключенням відповідача до СЕВ ОВВ (системи електронної взаємодії органів виконавчої влади).

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України).

Частиною 1 ст.1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Стаття 1222 ЦК України визначає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно із статями 1233, 1234, та ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтями 1269, 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до статті 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти (трансмітент), право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців - трансмісарів (спадкова трансмісія).

Таким чином, спадкова трансмісія - це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця за заповітом або за законом, який не встиг реалізувати це право внаслідок своєї смерті, до його спадкоємців, тобто перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця.

Об`єктом спадкової трансмісії є суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини, що не було реалізоване спадкоємцем у зв`язку з його смертю.

До трансміссара переходить лише можливість прийняття спадщини або відмовитися від її прийняття, якою особа може скористатися, а не безпосередньо спадкове майно. Перехід же спадкового майна є наслідком реалізації права на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця. Не належить до об`єкта спадкової трансмісії право на прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті трансмітента, адже це є самостійним суб`єктивним правом, відмінним від права на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця. У разі застосування механізму спадкової трансмісії мають місце дві спадщини, що відкрилися: 1) після смерті спадкодавця та 2) після смерті трансмітента.

Перехід права на прийняття спадщини відповідно до статті 1276 ЦК України не є компонентом спадщини, що відкрилася після смерті трансмінента. Трансмісар, здійснюючи право на прийняття спадщини, набуває право на спадкування не від трансмітента, який так і не встиг її прийняти, а від першого спадкодавця.

Отже, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частини у спадщини, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяців, він продовжується до трьох місяців.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі №720/2683/19.

Відповідно до приписів ст.ст.316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З аналізу статті 392 ЦК України вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Отже, позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином (дія однієї сторони), що породжує виникнення прав та обов`язків у спадкоємця після смерті заповідача.

Відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Аналіз частини 1 статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249,1253 ЦК України.

Право на заповіт згідно зі статтею 1234 ЦК України має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та здійснюється особисто.

Стаття 1247 ЦК України пред`являє наступні вимоги до форми та змісту заповіту: 1) письмова форма; 2) нотаріальне посвідчення або посвідчення особами, уповноваженими на це законом (статті 1251, 1252 ЦК); 3) зазначення у заповіті місця та часу його складення; 4) підписання заповіту заповідачем.

Згідно з частиною 1 статті 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Аналогічна норма міститься у статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на дату посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії по посвідченню заповітів.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України» від 25 серпня 1994 року, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5,зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466 (далі - Інструкція) (в редакції чинній на час складання заповіту), пунктом 2 передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. У пункті 7 Інструкції зазначено, що нотаріальні дії можуть вчинятися посадовою особою будь-якого виконавчого комітету на всій території України, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 36, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 Закону "Про нотаріат", та інших випадків, передбачених законодавством України.

Пунктом 18 Інструкції передбачено, що нотаріальне посвідчення заповітів та довіреностей, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів.

Згідно з пунктом 19 Інструкції всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій (додаток № 1).

За пунктом 38 Інструкції заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток № 4).

Положення про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ, затверджено наказом Міністерства юстиції України від 17 жовтня 2000 року № 51/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 жовтня 2000 року № 714/4935 (далі Положення) розроблено з метою захисту майнових прав та інтересів громадян і юридичних осіб, створення єдиної системи обліку заповітів та спадкових справ, установлює порядок ведення та користування Єдиним реєстром заповітів та спадкових справ (далі - Єдиний реєстр) ( в редакції на час складення заповіту).

Єдиний реєстр - це комп`ютерна база даних, що містить відомості про заповіти та спадкові справи (пункт 1.1. Положення)

Реєстратор Єдиного реєстру (далі - Реєстратор) - державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні угоди з Адміністратором і мають доступ до Єдиного реєстру через комп`ютерну мережу Міністерства юстиції України (пункт 1.4. Положення).

Заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані в установленому законодавством порядку, підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі пункт 2.1.1 Положення.

Пунктом 2.2. Положення передбачено Порядок реєстрації заповітів, зокрема, реєстрація заповітів здійснюється шляхом унесення реєстраційного запису до Єдиного реєстру, реєстратор здійснює реєстрацію протягом 5 робочих днів з часу посвідчення ним заповіту або не пізніше наступного робочого дня з часу отримання від інших нотаріусів або заповідачів (у випадку, передбаченому пунктом 2.2.4 цього Положення) заяви про реєстрацію заповіту в Єдиному реєстрі (пункти 2.2.1 та 2.2.2. Положення).

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом чи іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (частини 3 та 4 статті 1247 ЦК України).

Тлумачення норм цивільного законодавства свідчить, що несвоєчасне здійснення державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі не зумовлює його нікчемність та не є підставою для оспорюваності заповіту.

Не реєстрація посадовою особою органу місцевого самоврядування в сільській раді та неподання заповіту для реєстрації його у Спадковому реєстрі є порушенням, допущеним секретарем сільської ради, яке не впливає на волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження власним майном, а лише свідчить про недобросовісне виконанням секретарем сільської ради своїх обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 755/8776/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 висловила правову позицію з питання недійсності заповіту.

Зазначені правові позиції та висновки Верховного Суду однозначно свідчать, що будь-які дії посадових осіб органів місцевого самоврядування, які не передбачені статтею 1257 ЦК, не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним. Ці дії не залежать від волі заповідача і не можуть ним контролюватися. Тому ні заповідач, ні спадкоємець не можуть зазнати будь-яких втрат чи порушення їх прав на мирне володіння майном через помилки посадових осіб.

Крім цього, за усталеною практикою ЄСПЛ, особа не може відповідати за можливі помилки представників органів влади під час виконання ними своїх обов`язків в процесі забезпечення їх законних прав та інтересів.

Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Зважаючи на викладені вище обставини, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити свої спадкові права на успадковану земельну ділянку у нотаріальному порядку у зв`язку з відсутністю у Спадковому реєстрі інформації про реєстрацію заповіту, а тому за наявності передбачених законом підстав суд прийшов до висновку про те, що за позивачем має бути визнано право власності на земельну ділянку.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву, подану адвокатом Мартиненко Юлією Ігорівною в інтересах ОСОБА_1 до Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визнання права власності у порядку спадкування на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку площею 5.7546 га з кадастровим номером :03:000:0039, яка розташована на території Іванівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.М.Кологрива