ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/1103/20
Номер провадження 22-ц/818/682/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В, Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 листопада 2023 року в складі судді Лисиченко С.М. у справі № 953/1103/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої злочином,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 вернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів.

На мотивування позову зазначив, що 26 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким відповідачка отримала у борг 108 800,00 доларів США строком до 26 грудня 2009 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики ОСОБА_2 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

13 лютого 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики, за яким ОСОБА_2 додатково позичила 26 600 доларів США.

У зв`язку зі збільшенням розміру основного зобов`язання, відповідного змісту зміни були внесені сторонами і до укладеного сторонами договору іпотеки, про що була укладена додаткова угода до договору іпотеки.

14 січня 2010 року ОСОБА_2 ще раз додатково позичила 82 000 доларів США, про що між сторонами було укладено додатковий договір до договору позики, за яким сума позики збільшилась до 217 400 доларів США, а повернення її було розстрочено до 13 січня 2011 року.

Вказував, що ОСОБА_2 порушила свої зобов`язання за договором позики, повернувши всього лише 8 400 доларів США з отриманих нею 209 000 доларів США.

Разом з цим, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року визнано недійсним договір позики від 26 грудня 2008 року та укладені до нього додаткові угоди.

В подальшому рішенням суду було визнано недійсним договір іпотеки, укладений 26 грудня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики від 26 грудня 2008 року.

Оскільки укладені між ОСОБА_2 та ним договір позики та додаткові до нього угода і договір визнані судом недійсним з моменту їх вчинення, то відповідачка безпідставно володіє його грошовими коштами в сумі 209 000 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 209 000,00 доларів США.

У травні 2020 до суду ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої злочином.

Зустрічний позов мотивовано тим, що при укладанні договір позики та іпотеки під тиском ОСОБА_1 нею укладено договір комісії на продаж квартири, за умовами якого комісіонер ОСОБА_3 брав на себе зобов`язання продати її квартиру за суму не менше 3 000 000,00 грн. Надалі, без її згоди, 16 липня 2010 року ОСОБА_3 продав квартиру, яка була предметом іпотеки, батьку відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_4 .

Вказує, що вона випадково дізналась про продаж своєї квартири і звернулась в лютому 2010 року до правоохоронних органів із заявою про шахрайські дії, що були здійснені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених ч. 4 ст.190, ч. 2 ст. 355 КК України. Під час розгляду кримінального провадження судом встановлено, що ОСОБА_1 в 2008 році вирішив зайнятись злочинною діяльністю, яка полягала в заволодінні майном, що мало значну вартість, шляхом обману і зловживання довірою. З цією метою ОСОБА_1 розробив злочинну схему, згідно якої підшукувались особи, які мали нерухомість та бажали отримати готівку в позику. При цьому під час укладання вищезазначених договорів у потерпілих були вилучені оригінали правовстановлюючих на нерухомість документів та технічні паспорти. Вона є потерпілою від злочину, оскільки нею разом зі своїм чоловіком було сплачену шахраям до липня 2010 року гроші на суму 76 000,00 доларів США. Вироком суду встановлено незаконність дій ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які, використовуючи договір позики шляхом омани, заволоділи належним їй майном.

Відповідно до повідомлення боржникові про часткове виконання поручителем зобов`язань боржника та про перехід до поручителя частини прав кредитора за договором позики, ОСОБА_3 було передано ОСОБА_1 3 000 000,0 грн у рахунок погашення договору позики.

Вважає, що на підставі частини 2 статті 230 ЦК України ОСОБА_1 має відшкодувати їй 2 651 630,00 (вартість квартири) х 2 = 5303260,0 грн, як особі, яка була введена в оману, а також повернути все одержане по недійсному правочину у подвійному розмірі, тобто 152 000,00 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму за недійсним правочином у розмірі 152 000,00 доларів США та 5 303 260,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення; зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачу було фактично повернуто надані ним у борг кошти за недійсним договором позики від 26 грудня 2008 року, оскільки 16 липня 2010 року ОСОБА_5 , як поручителем ОСОБА_2 , на виконання умов договору поруки передано ОСОБА_1 отримані з продажу квартири 3 000 000,00 грн, що було еквівалентно 379 708,38 доларів США, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Щодо зустрічного позову, то суд виходив з того, що ОСОБА_2 не надано доказів понесення збитків у зв`язку із вчиненням недійсного договору, а тому її позов задоволенню не підлягає. Судом також було враховано, що квартира АДРЕСА_1 , яка була передана ОСОБА_2 в іпотеку та надалі реалізована на підставі недійсного договору-купівлі продажу від 16 липня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , повернута у власність ОСОБА_2 рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2018 у справі № 640/14483/17.

11 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норма матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просив рішення суду у частині вирішення спору за його позовом скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що його права порушено відповідачкою, оскільки передані ОСОБА_2 за недійсним договором позики грошові кошти не повернуто. Суд першої інстанції не застосував положення законодавства щодо захисту права власності, які підлягали застосуванню.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року по справі № 640/20492/16-ц, яке набрало законної сили, було визнано недійсним основне зобов`язання - Договір позики від 26 грудня 2008 року, а тому відповідно частини 2 ст. 548 ЦК України договір поруки від 26 грудня 2008 року є недійсним.

При цьому, грошові кошти в розмірі 3 000 000 грн, передані ОСОБА_3 на виконання недійсного договору поруки були ним повернуті ОСОБА_3 в позасудовому порядку у зв`язку з відсутністю між сторонами спору про право.

За наслідками визнання недійсними договорів позики та іпотеки ОСОБА_2 не лише залишила в себе неповернуту частину позичених їй грошових коштів в розмірі 209 000 доларів США, а й передану в іпотеку квартиру. Проте, він не лише не задовольнив свої вимоги за рахунок іпотечного майна, а й досі не повернув собі передані ним ОСОБА_2 в позику 209 000 доларів США.

18 січня 2024 року ОСОБА_6 на вказане судове рішення подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, просила рішення суду у частині вирішення спору за її позовом скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладені між нею договори позики та іпотеки визнано недійними без застосування реституції. Нею було сплачено 76 000 доларів США ОСОБА_1 , а тому останній відповідно до частини 2 статті 230 ЦК України як сторона, яка ввела іншу в оману, повинна повернути все одержане по недійсному правочину у подвійному розмірі.

ОСОБА_1 навіть попри вирок суду намагається стягнути з неї грошові кошти на підставі недійсного договору та за використанням приватно-правового інструментарія для спричинення і в подальшому шкоди, а тому вона має право на отримання від нього грошові коштів для компенсації збитків, які вона понесла внаслідок 15 років спорів та витрачанням коштів на повернення квартири, яка була продана незаконно.

Квартира до теперішнього часу обтяжена ОСОБА_1 іпотекою, а її права, навіть попри наявність рішення суду про визнання недійсними договорів позики та іпотеки, не поновлені.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 28 березня 2024 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримано 14 березня 2024 року (том 3, а.с. 62-63);

ОСОБА_2 отримано 14 березня 2024 року (том 3, а.с. 68-69);

ОСОБА_3 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 14 березня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 3, а.с. 64-67), що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріали справи свідчать, що 26 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній надав у позику ОСОБА_2 108 800 доларів США строком до 26 грудня 2009 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за № 4440 (том 1, а.с. 4).

26 грудня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якої була належна ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 (том 1, а.с.5-6).

26 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 по поверненню боргу відповідно до укладеного нею з кредитором договору позики, посвідченого 26 грудня 2008 року приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.А. за реєстровим № 4440 в сумі 108 800,00 доларів США. Відповідно до умов договору поручитель відповідає також за відшкодування боржником завданих нею збитків та за сплату штрафів, пені, неустойки, передбачених основним договором і законодавством (том 2, а.с. 11).

13 лютого 2009 року до договору позики від 26 грудня 2008 року внесені зміни шляхом укладення додаткової угоди, якою сторонами збільшено суму позики до 135 400 доларів США (том 1, а.с. 7).

13 лютого 2009 року також були внесені зміни до договору іпотеки та договору поруки від 26 грудня 2008 року шляхом укладення додаткових угод (том 1, а.с. 8, том 2, а.с. 12).

14 січня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору позики від 26 грудня 2008 року, якою збільшено розмір позики до 217 400, 00 доларів США та визначено строк повернення коштів до 13 січня 2011 року (том 1, а.с. 9).

16 липня 2016 року між ОСОБА_3 , який діяв на підставі договору комісії, що укладений з ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу квартири, за яким останній набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 3 000 000 грн (том 1, а.с. 27).

14 січня 2010 року до договору поруки від 26 грудня 2008 внесені зміни шляхом укладення додаткової угоди, відповідно до умов якої поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 по поверненню боргу відповідно до укладеного нею з кредитором договору позики від 26 грудня 2008 року з подальшими змінами. Сторони домовилися, що зобов`язання поручителя перед кредитором за виконання боржником зобов`язань з повернення кредиторові позичених в нього коштів обмежуються розміром, що в еквіваленті на національну валюту України гривню по курсу НБУ на дату виконання зобов`язань боржника становитиме не більше як 3 000 000,00 грн (том 2, а.с. 13).

Відповідно до даних акту приймання передачі грошових коштів на виконання поручителем зобов`язань боржника перед кредитором від 16 липня 2010 року борг ОСОБА_2 за договором позики від 26 грудня 2008 року становив 203 000,00 доларів США по курсу НБУ 7.9008 грн. за 1 долар США та 14 003 862,40 грн штрафних санкцій з 14 березня 2010 року по 16 липня 2010 року. На виконання умов сторонами договору поруки від 26 грудня 2008 року ОСОБА_5 передав ОСОБА_1 3 000 000,00 грн. Кредитор не має жодних претензій грошового характеру до поручителя ( том 2, а.с 15).

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова у справі № 638/3123/13-к від 25 вересня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 засуджено за скоєння злочинів, передбачених частиною 4 статті 190 та частиною 2 статті 355 КК України. ОСОБА_2 в цьому кримінальному провадженні визнана потерпілою від злочинів, скоєних вказаними особами щодо привласнення внаслідок шахрайський дій квартири АДРЕСА_1 , яка була визначена предметом іпотеки за договором від 26 грудня 2008 року та додатковою угодою від 13 лютого 2009 року до договору іпотеки від 26 грудня 2008 року.

Судом у кримінальному провадженні встановлено, що у грудні 2008 року ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_2 , яка є власником шестикімнатної квартири у м. Харкові, має намір отримати позику у сумі 80 000,00 доларів США, і усвідомлюючи, що ринкова вартість квартири значно перевищує цю суму, запропонував ОСОБА_3 , шляхом реалізації злочинної схеми, заволодіти вищезазначеною квартирою. ОСОБА_1 , маючи злочинні наміри, повідомив ОСОБА_2 , що готовий дати їй визначену суму під заставу її квартири, з обов`язковим укладенням договорів позики та іпотеки у визначеного ним приватного нотаріуса Малахової Г. І., з якою мав довірливі відносини.

26 грудня 2008 року в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Малахової Г. І., ОСОБА_2 підписала договір позики на суму 108 800 доларів США, з яких на руки отримала 80 000,00 доларів США, та договір іпотеки, предметом якого була квартира ОСОБА_2 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_6 установчі документи на квартиру та технічний паспорт. При підписанні обумовлених договорів ОСОБА_2 та її чоловік випадково виявили договір комісії з незнайомим їм ОСОБА_3 щодо продажу квартири. Вони звернули увагу на вказаний договір, зазначили, що такого наміру не мають та ОСОБА_3 не знають. ОСОБА_1 , усвідомлюючи, що йому не вдалося отримати договір комісії шляхом приховування від потерпілої факту його підписання, і, не бажаючи відмовлятися від злочинного наміру, повідомив ОСОБА_2 неправдиві відомості про те, що договір комісії є додатковою умовою видачі їй позики, що це формальність, його перестраховка, та пообіцяв не використовувати цей договір комісії. Повіривши ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підписала і цей договір. ОСОБА_2 з 2009 року почала виконувати умови договору позики, зокрема, нею було повернуто борг станом на липень 2010 року у розмірі 76 000,00 доларів США. Не чекаючи виконання нею своїх зобов`язань в повному обсязі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали необхідні документи для подальшої реалізації квартири, не маючи прямої згоди на це ОСОБА_2 , шляхом використання договору комісії, уклали між собою договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , внаслідок чого ця квартира вибула з власності потерпілої ОСОБА_2 (том 2, а.с. 34-77).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року у відношенні ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в частині засудження ОСОБА_1 за шахрайство відносно ТОВ «Валтар-Агро» за ознаками частини 4 статті 190 КК України скасовано, матеріали кримінальної справи в цій частині виділено в окреме провадження та повернуто для додаткового розслідування прокурору Харківської області. Вирок в частині призначення покарання ОСОБА_1 змінено. (том 2, а.с.17-33)

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року у справі № 640/9850/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року, визнано недійсним договір комісії, укладений 26 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 4447 з моменту укладення цього договору. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 16 липня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 2406 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 серпня 2010 року, з моменту укладення цього договору. Відповідно до вказаного судового рішення договори визнано недійсними з підстав, передбачених частина 1 статті 230 ЦК України, а саме навмисне введення одну із сторін правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення (том 1, а.с. 28-31, 32-34, 35- 40).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року, залишеним в силі Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року, у справі № 640/20492/16-ц визнано недійсним договір позики від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., реєстраційний № 4440.

Визнано недійсною додаткову угоду від 13 лютого 2009 року до договору позики від 26 грудня 2008 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., реєстраційний № 338.

Визнано недійсним додатковий договір від 14 січня 2010 року до договору позики від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., реєстраційний № 54. Визнано недійсним договір іпотеки від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у забезпечення договору позики, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., реєстраційний № 4442.

Визнано недійсною додаткову угоду від 13 лютого 2009 року до договору іпотеки від 26 грудня 2008 року, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., реєстраційний № 340.

Відповідно до вказаного судового рішення договори визнано недійсними з підстав, передбачених частина 1 статті 230 ЦК України, а саме навмисне введення одну із сторін правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення (том 1, а.с.10-11, 16-19.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2018 року у справі № 640/14483/17 визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 83-84).

За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини3 статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 8 частини 2 статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України).

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. У цивілістичній науці та судовій практиці цей процес називають двосторонньою реституцією.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 статті 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Згідно з частинами 1 4 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що 16 липня 2010 року ОСОБА_1 на виконання умов договору позики поручителем ОСОБА_5 було повернуто 3 000 000,00 грн, що еквіваленто 379 708,38 доларів США та перевищує суму наданих у борг коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог, оскільки фактично позивачем були отримані кошти, які були позичені ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , що договір поруки є недійним та ним фактично було повернуто грошові кошти ОСОБА_5 у позасудовому порядку судова колегія не приймає до уваги, оскільки належних доказів на підтвердження зазначених обставин апелянтом надано не було.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Щодо зустрічного позову, то суд керується таким.

Відповідно статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1 статті 22 ЦК України). Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 ЦК України).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме відповідно до статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушено, має право на відшкодування завданої йому шкоди.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд першої інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що позивачем за зустрічним позовом не доведено спричинення їй збитків внаслідок укладання правочинів, які в подальшому визнані недійсним. Розмір зазначений нею збитків не обґрунтовано. Судова колегія враховує, що спірна квартира повернута у власність ОСОБА_2 , заперечень щодо неналежного стану майна та спричинення пошкоджень позивачкою за зустрічним позовом не надано.

Посилання ОСОБА_2 щодо тривалого судового розгляду стосовно її майна не є підставою для стягнення збитків у розумінні цивільного законодавства. Зазначені обставини можуть бути враховані при визначеня розміру моральної шкоди, проте таких вимог позовна заява не містить.

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2024 року

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина