Головуючий у суді першої інстанції А.А.Осаулов
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

11 грудня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Осаулова А. А., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, у якому просив стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 269 293,92 грн, проценти за користування коштами в розмірі 152 710,47 грн, судові витрати просив покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.02.2020 надав відповідачу в борг 10 000,00 доларів США, строком до 01.11.2020, зі сплатою 2% на місяць, про що ОСОБА_2 було складено розписку. У встановлений строк відповідач борг не повернув, 25.01.2021 ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за розпискою повернув позивачу 5 000,00 доларів США. Позивач нарахував за період з 25.02.2020 по 25.01.2021 проценти в розмірі 2 200,00 доларів США, а сплачені відповідачем кошти в сумі 5 000,00 дол. США були зараховані в рахунок погашення процентів, а залишок суми - в рахунок погашення основного боргу. Загальний розмір заборгованості відповідача становить 11 376,00 доларів США, з яких 7 200,00 доларів США - основний борг, 4 176,00 доларів США - проценти нараховані з 26.01.2021 по 30.06.2023. Позивач просив стягнути вказану суму боргу в еквіваленті у гривнях згідно офіційного курсу НБУ станом на 30.06.2023, що становить 263 293,92 грн. - основний борг, 152 710,47 грн - нараховані проценти.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25.02.2020 в сумі 243 059 грн. 42 коп. та судовий збір в сумі 2 430 грн. 59 коп., а загалом стягнуто 245 490 грн. 01 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення суми боргу еквівалентну гривні згідно офіційного курсу НБУ станом на 30.06.2023, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в цій частині, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в цій частині змінити, стягнувши з нього на користь позивача суму боргу еквівалентну гривні згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2020, що становить 189 020,00 грн та судовий збір у розмірі 2 430,59 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що частково задовольняючи позовну заяву суд не врахував, що датою повернення боргу є 01.11.2020, а тому з урахуванням висновків суду та положень ст. 533 ЦК України з відповідача на користь позивача має бути стягнута сума в гривнях згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2020 (28,4383 грн), а саме 189 020,00 грн (6 646,67*28,4383), а не станом на 30.06.2023.

В іншій частині судове рішення відповідач не оскаржує.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Сергєєв П. О. підтримав подану апеляційну скаргу, просить задовольнити з викладених в ній підстав.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від позивача не надходило.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України та з метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши поясненя представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 25.02.2020 ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01.11.2020, зі сплатою процентної ставки - 2% на місцяць, про що ОСОБА_2 складено відповідну розписку.

Відповідно до висновку експерта від 17.06.2024 досліджуваний рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 25.02.2020 виконані самим ОСОБА_2 .

У порушення умов договору позики, взяті на себе зобов`язання в повному обсязі ОСОБА_2 не виконав і не повернув належні позивачу грошові кошти.

Оригінал розписки від 25.02.2020 складений ОСОБА_2 знаходився у ОСОБА_3 , (станом на теперішній час знаходиться в матеріалах справи а.с.4) що свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано у повному обсязі.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики виконав частково, сплатив лише 5 000,00 доларів США після закінчення строку дії договору, а отже зобов`язаний повернути позивачу суму боргу за договором позики від 25.02.2020 в розмірі 6 646,67 доларів США., з яких 5 000,00 доларів США - основна заборгованість, 1 646,67 доларів США - проценти станом на 01.11.2020, тобто на дату повернення коштів.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача суму боргу, що відповідає гривневому еквіваленту станом на 30.06.2023 за курсом НБУ (1 долар США - 36,5686 грн).

Частково задовольнячи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25.02.2020 в гривневому еквіваленті станом на 30.06.2023 (як було заявлено вимогу ОСОБА_1 у позові), що становить 243 059 грн. 42 коп.

Так, статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 15 ЦК Українипередбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК Україниспособом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частини перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Відповідно достатті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно достатті 1047 ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другоїстатті 1047 ЦК Українидозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до положеньстатті 1051 ЦК Українипозичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18).

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК Україниі вказано, що «устатті 545 ЦК Українипередбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставістатті 528 ЦК Українивиконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК Українине охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (див постанову Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Відповідно до частини першоїстатті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами статей525, 526 ЦК Україниодностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першоюстатті 530 ЦК Українипередбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першоїстатті 527 ЦК Україниборжник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьоюстатті 545 ЦК Українипередбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16).

Як вбачається із змісту розписки, розмір процентів за користування грошовими коштами сторонами визначений у розмірі 2 % на місяць.

Суд першої інстанції встановив справжню правову природу розписки від 25.02.2020, перевірив факт отримання позичальником грошових коштів , момент їх отримання (як певний проміжок часу), що є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії, про що відповідач не заперечує, та часткове виконання позичальником свого грошового зобов`язання перед позикодавцем після закінчення строку дії договору в розмірі 5 000,00 доларів США, у результаті чого суд дійшов висновку про доведеність заявлених позивачем вимог в цій частині, а тому відповідач зобов`язаний сплатити позивачу неповернуту суму позики за договором від 25.02.2020 в розмірі 5 000,00 доларів США.

При цьому обгрунтованим є висновок суду першої інстанції у тому, що на користь позивача підлягають стягненню проценти, нараховані до спливу визначеного в розписці строку, на який надано було позивачем кошти, тобто до 01.11.2020, оскільки після зазначеної дати в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому позивач має право на отримання процентів за період з 25.02.2020 по 01.11.2020, що складає 1 646,67 дол. США. Зазначене відповідачем не оспорюється.

Разом з тим, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу у гривневому еквіваленті станом на 30.06.2023 за курсом НБУ (1 дол.США - 36,5686 грн).

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції врахувавши принцип диспозитивності, та те, що позивачем було заявлено позовну вимогу в гривні у розмірі, еквівалентному визначеній в розписці сумі в доларах США, станом на 30.06.2023, суд стягнув борг у гривні, вірно визначивши суму, що підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом відповідної валюти станом на 30.06.2023, про що заявлено у позові ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на таке.

Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами. Але позивачем заявлено вимогу про стягнення суми боргу у гривні, за таких обставин суд вірно стягнув борг у гривні і вірно визначив суму такого боргу за курсом, заявленим ОСОБА_1 у позові. У суда не було будь - яких підстав для застосування до суми боргу курсу НБУ станом на 01.11.2020, оскільки суд при визначенні суми боргу за договором позики мав би застосувати курс НБУ станом на час ухвалення рішення, якщо б іншого не було заявлено позивачем.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.

Таким чином, оскільки позивачем заявлена вимога про стягненя боргу у гривні (а борг надавався у доларах США) у даних правовідносинах стягненню з відповідача на користь позивача підлягала сума заборгованості, за курсом визначеним самим позивачем у грошовому еквівалені станом на 30.06.2023, оскільки інше буде свідчити про вихід за межі позовних вимог.

Суд зазначає, що предметом позову є стягнення коштів за договором позики. Позивач визначив повернення грошових коштів наданих у борг у гривні еквівалентно долару США згідно курсу НБУ станом на 30.06.2023 і це є його диспозитивним правом на розпорядження своїм матеріальним правом (стаття 13 ЦК України, стаття 13 ЦПК України).

Апеляційний суд, переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги відповідача, враховує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин); формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже у даному випадку сума боргу, з урахуванням умов договору та положень статті 533 ЦК України, підлягає стягненню в межах заявлених позовних вимог.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Таким чином, оскільки позивач на власний розсуд поставив питання про стягнення заборгованості виключно у гривні, визначивши еквівалент суми боргу станом на 30.06.2023. Суд ухвалюючи рішення та стягуючи суму боргу у гривневому еквіваленті станом на 30.06.2023 жодних порушень не допустив та за межі позовних вимог не вийшов.

Посилання апеляційної скарги на наявність підстав для зміни мотивувальної та резолютивної частини рішення суду шляхом визначення, що наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 189 020 ,00 грн, що є еквівалентом 6 646,67 дол. США, за курсом НБУ станом на 01.11.2020 колегією суддів відхиляються, оскільки судом стягнута сума заборгованості за договором позики у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 30.06.2023, з урахуванням умов договору, положень ст 533 ЦК України та меж заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку доводам позивача щодо надання коштів у позику та дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення вимог.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням учасників справи та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню позивачем, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 грудня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна