Справа № 570/5244/23
Номер провадження 2/570/180/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судового засідання Іллюк С.Р.

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 , звернувшись в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області ЗМУМЮ, просить скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_3 , оскільки згідно довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, об`єктом обтяження є все невизначене майно та все нерухоме майно, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкти обтяження: невизначене майно та все рухоме майно.

Позовну заяву мотивує тим, що їй в порядку спадкування за законом на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0837 га, к.н. :02:011:0159, що розташована в с. Колоденка, Рівненського району Рівненської області. Маючи намір реалізувати своє право на розпорядження цією земельною ділянкою, з метою підготовки документів на відчуження майна, позивачка звернулася до приватного нотаріуса, де отримала інформацію, що на дану частину майна існує заборона відчуження. Після звернення до органу ДВС стало відомо, що існує запис про обтяження № 10784396 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що зареєстрований на підставі постанови про арешт майна боржника №б/н від 27.01.2011 Відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції на все нерухоме та невизначене майно ОСОБА_4 (після шлюбу - ОСОБА_5 ).

При дослідженні даних АСВП, у виконавчих провадженнях відсутня постанова про арешт майна боржника №б/н від 27.01.2011, а виконавчі провадження, які перебували на виконанні, знищені у зв`язку зі спливом трьохрічного терміну зберігання.

У відповіді зазначено, що оскільки відсутні паперові матеріали виконавчих проваджень, то неможливо встановити підстави накладення арешту згідно відомостей у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також неможливо встановити в якому виконавчому провадженні накладено обтяження.

З 2011 р. по даний час вона не отримувала ніяких документів (постанов, рішень суду, листів), які б стосувалися даного питання.

Наводить положення ч.ч.4, 5 ст.59 Закону №1404-VIII, ст.ст.41, 55 Конституції України, ч.1 ст. 316, ст. ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого ЗУ від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, 4,7 та 11 до Конвенції».

Вказує, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Враховуючи вищезазначене та у зв`язку з неможливістю скасування арешту в позасудовому порядку, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 04.12.2023 р. відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 28.02.2024 р. відкладено підготовче судове засідання у справі та визнано явку представника відповідача в підготовче судове засідання обов`язковою.

Ухвалою суду від 09.05.2024 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Герус Б.І. не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення. Згідно вх. 10036 від 06.06.2024 р. просять провести судове засідання за відсутності позивача та його представника, не заперечують щодо заочного розгляду справи.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову, та пояснив, що провадження у вказаній цивільній справі підлягає до закриття, оскільки арешт накладено у межах виконавчого провадження, де позивачка ОСОБА_2 є боржником. Тому їй необхідно звертатися до суду зі скаргою на дії державного виконавця та наводить судову практику , а саме постанову Верховного Суду від 29.06.2023 р. у справі №208/9810/21. Одночасно вказує, що згідно з відомостями з реєстру АСВП існують виконавчі провадження, де боржником є позивачка ОСОБА_2 . Вказує, що позивачка для себе не з`ясувала, в якому саме виконавчому провадженні накладено арешт. У виконавчих провадженнях 23756223 та 26379604 не було накладено арешту на майно, тому долучені позивачкою квитанції про сплату на рахунок Рівненського ВДВС ЗМУМЮ коштів у цих виконавчих провадженнях, не мають значення у вказаній справі.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як убачається з копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-023, сформованого 07.09.2023 р., земельна ділянка з к.н. :02:011:0159 площею 0,0837 зареєстрована 22.11.2007 р.

Як убачається із засвідченої позивачкою копії сторінки 2 з Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження 10784396; зареєстровано 02.02.2011 реєстратором Рівненська філія державного підприємства «Інформаційний центр «Міністерства юстиції України»; підстава обтяження постанова про арешт майна боржника та заборона його відчуження, б/н 27.01.2011, Відділ державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції; об`єкт обтяження невизначене майно, все нерухоме майно; власник ОСОБА_4 ; обтяжувач Відділ державної виконавчої служби Рівненського районного.

Як убачається із засвідченою позивачкою копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , видане 07.10.2012 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гощанського РУЮ у Рівненській області, дошлюбне прізвище позивачки ОСОБА_2 було « ОСОБА_6 ».

Відповідно до засвідченою позивачкою копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2021 р., зареєстрованого в реєстрі за №2867, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І., посвідчив, що спадкоємцем майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка ОСОБА_2 і спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з земельної ділянки площею 0,0837 га, наданої для ведення селянського господарства, яка розташована в с. Колоденка Рівненського району Рівненської області к.н. земельної ділянки :02:011:0159, категорія земель землі сільськогосподарського призначення.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 282136401 від 31.10.2021 р. власником земельної ділянки к.н. :02:011:0159 площею 0,0837 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 2867, виданий 31.10.2021 є ОСОБА_2 .

Відповідно до відповіді начальника Рівненського ВДВС у Рівненському районі Рівненської області В. Забейди від 18.09.2023 р. №60889, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №346998792 від 18.09.2023 р. у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про обтяження №10784396, що зареєстрований на підставі постанови про арешт майна боржника та заборона його відчуження, серія та номер: б/н, що видана 27.01.2011 Відділом державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції.

Проте, дослідивши дані автоматизованої системи виконавчого провадження, у виконавчих провадженнях відсутня постанова про накладення арешту на майно боржника від 27.01.2011, а самі виконавчі провадження, які перебували на виконанні знищені у зв`язку зі спливом трьохрічного терміну зберігання виконавчих проваджень.

Враховуючи відсутність паперових матеріалів виконавчих проваджень у Відділі неможливо встановити підстави накладення арешту згідно відомостей у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також неможливо встановити в якому виконавчому провадженні накладено обтяження №10784396 (серія та номер постанов про арешт майна боржника: б/н від 27.01.2011).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок, що «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21) зазначено, що «у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій не врахували того, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А за таким позовом позивач має бути відповідачем у справі. При цьому суд першої інстанції вірно послався на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20, проте не звернув уваги на те, що у наведеній справі суди саме відмовили у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядали спір по суті».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525/19 (провадження № 61-10369св20) та від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21 (провадження № 61-11689св21) вказано, що «в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21) та у постанові Верховного Суду від 8 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), підстав відступити від зазначених висновків судом не встановлено».

Судом встановлено, що ОСОБА_3 була боржником у виконавчому провадженні, у ході примусового виконання державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.

Встановивши, що позивачка була боржником у виконавчому провадженні, в якому накладено оспорюваний арешт, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.

Такий висновок судів узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 1 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20).

Вирішуючи питання про порядок оскарження боржником рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, вчинені в ході виконання судового рішення, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) погодився з висновками судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) зазначала, що сторони, інші учасники та особи можуть звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу (посадових осіб), та/або за умови перебування його у зведеному виконавчому провадженні, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

У постанові ВС від 26.04.2023 р. у справі № 463/2923/22 (провадження 4-с/463/13/22) провадження № 61-10498св22, зазначається, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21), від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525/19 (провадження № 61-10369св21).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 755/586/23 (провадження № 61-7232св23) вказано: " Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів- сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Разом із тим, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) зазначено, що:

«19. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

20. Проте у цій справі з такою вимогою звернувся сам боржник, якому належить іпотечне майно. При цьому з матеріалів справи не вбачається існування спору щодо права власності на це майно у іншої, крім ПрАТ «Компанія «Райз», особи. Тобто посилання останнього у позовній заяві на норми цивільного законодавства щодо захисту права власності не заслуговують на увагу, оскільки ним не визначено особи, яка порушує це право, що свідчить про відсутність спору про право.

21. Статтею 14 ГПК України передбачений принцип диспозитивності господарського судочинства, який передбачає позицію позивача щодо вибору способу захисту з урахуванням тієї обставини, що роль суду зведена до організації господарського процесу, сприяння реалізації прав учасників процесу та контролю за виконанням ними законодавчо визначених обов`язків, і суд не повноважний визначати спосіб захисту без відповідного звернення зацікавленої особи, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

22. Натомість, з урахуванням відсутності у цій справі доказів, що підтверджують на виконання якого виконавчого документа приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 56342146, слід зазначити про право ПрАТ «Компанія «Райз» звернутися до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби в порядку частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», якщо цей виконавчий документ виданий на виконання судового рішення, або - до адміністративного суду в порядку частини другої цієї ж статті, якщо він виданий на виконання рішення іншого органу».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) зроблено висновок, що: «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».

У справі, яка переглядається, встановивши, що позивачка є боржником у виконавчому провадженні, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про те, що ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 може захистити свої права як власника нерухомого майна лише у позовному провадженні, колегія суддів відхиляє, оскільки неспроможність органу Державної виконавчої служби ідентифікувати виконавче провадження, в межах якого накладено арешт на майно позивачки, не позбавляє її права на оскарження бездіяльності державного виконавця в порядку статті 447 ЦПК України."

Отже, судом враховується те, що позивачка ОСОБА_3 є боржником у виконавчому провадженні, а тому вона не може бути позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з ст.16 ЦК України особа сама визначає спосіб захисту своїх прав.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таке право сторони виконавчого провадження на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення також передбачено частиною першою статті 19 та частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи зі змісту позовної заяви, правомірність дій або бездіяльності органів виконавчої служби щодо здійснення виконавчого провадження, які оспорює сторона виконавчого провадження, зокрема боржник, повинні перевірятися за відповідною скаргою, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України (заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства), а помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що провадження у справі підлягає до закриття, оскільки дана вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та роз`яснити позивачці право сторони виконавчого провадження звернутися до суду зі скаргою в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 258-261, 353, 354 ЦПК України, - суд

у х в а л и в :

Провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна закрити.

Роз`яснити позивачу її право на судовий захист у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 15 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення - ухвала суду - виготовлено 10.06.2024 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.