Справа № 697/590/24
Провадження № 2/697/397/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря судового засідання Васянович Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Каневі, Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 (далі також ОСОБА_3 , відповідач) про стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 03.07.2019 сторони зареєстрували шлюб у Канівському відділі ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 03.07.2019.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 24.03.2020.

Поступово подружні відносини між ними порушились. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області № 697/4/24 від 05.02.2024 їх шлюб розірваний.

Син ОСОБА_5 проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно матеріально сина не забезпечує. На жаль, надав одноразово матеріальну допомогу, при цьому зажадав від неї розрахунок, звіт витрачених коштів. Вона вирішила звернутись з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини до суду.

Відповідач військовозобов`язаний, перебуває в рядах ЗСУ, матеріально забезпечений, має можливість забезпечувати їх сина матеріально. Стан його здоров`я задовільний.

Позивач намагалась врегулювати з ОСОБА_3 питання матеріального забезпечення дитини в добровільному порядку, але це неможливо.

Просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до повноліття дитини.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 29.03.2024 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.16).

23.04.2024 від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Хорошун О.В. надійшов відзив на позовну заяву в якому просила позов ОСОБА_1 задовольнити частково та не заперечує проти стягнення з нього аліментів в розмірі 12,5 відсотків. Пояснила, що твердження позивача про ненадання добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не відповідає дійсності. Оскільки на початку 2024 року відповідач і позивач припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство, та з цього часу мешкають у різних місцях, але малолітній син ОСОБА_5 залишився проживати з матір`ю, відповідач в розумінні вимог ст. 180 СК України, та батьківських почуттів до дитини, постійно брав участь у вихованні сина, допомагав фінансово, незважаючи на те, що перебуває у Збройних Силах України на захисту нашої держави від агресії рф.

Відповідач у справі має неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та матір похилого віку, яка є онкохворою та потребує допомоги.

Просить врахувати матеріальне становище відповідача, беручи до уваги, що ОСОБА_3 іншого доходу окрім того, що отримує як грошове забезпечення військовослужбовця, має крім сина ОСОБА_4 , на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_6 , матір похилого віку, яка є онкохворою та стягнути з нього аліменти в розмірі 12,5 відсотків щомісячно (а.с.26-28).

07.05.2024 від позивача ОСОБА_1 до суду надійшли пояснення в яких вважає, що відповідачем був пропущений строк для подання відзиву на позовну заяву про стягнення аліментів на утримання дитини, а тому в суду є підстави вирішувати справу за наявними матеріалами.

Зі змісту відзиву слідує протиріччя, а саме періодичність надання матеріальної допомоги, на яку посилається відповідач, на жаль, є об`єктивно недостатньою для належного забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів на утримання однієї дитини за рахунок збільшення утримання іншої.

Поряд з цим відсутні докази, підтвердження того, що матеріальний стан платника аліментів змінився. Дане повинно підтверджуватись довідкою про доходи, вона ж, як основний доказ, відсутня. Сам факт перебування відповідача в ЗСУ не свідчить про погіршення майнового стану платника аліментів, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

У відповідача, на жаль, хворіє мати, тяжкий діагноз захворювання. Безумовно, повнолітні діти, зокрема син, зобов`язаний утримувати матір, яка непрацездатна і потребує матеріальної допомоги, а щодо шляхів, якими може така допомога надаватись і надається сином, то саморозуміння цього, як людський фактор, це ж добровільність його, як сина, бо це ж і є захист інтересів його матері, її здоров`я.

Незрозуміло, чому ставиться відповідачем питання зменшення розміру аліментів на утримання їх сина ОСОБА_4 , 2020 року народження, коли відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 , 2013 року народження, і яке не додано до матеріалів справи (а.с.58-59).

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кутова Є.Е. в судовому засіданні підтримали позов у повному обсязі, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, свої інтереси уповноважив представляти адвоката Хорошун О.В.

Представник відповідача - адвокат Хорошун О.В. у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням розглянути справу без її часті та врахувати при прийнятті рішення відзив на позовну заяву. Також просила звільнити відповідача від сплати судового збору як особу, яка є учасником бойових дій (а.с.82-83).

Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, встановив наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 24.03.2020 Канівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.4).

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/4/24 від 05.02.2024 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.5-6).

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками щодо розміру аліментів.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові КЦС ВС від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 (61-11325ск19).

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як зазначено в постанові ВС в складі суддів КЦС від 12.09.2018 № 459/2181/17, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням.

Отже, з урахуванням вимог діючого законодавства, а також те, що обов`язок утримувати батьками своїх неповнолітніх дітей є безумовним, відповідач є працездатним, тому суд вважає, що він має можливість надавати матеріальну допомогу своїй малолітній дитині.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач визнає свій обов`язок брати участь в утриманні дитини, проте заперечує щодо стягнення з нього 1/4 частини заробітку та не заперечує щодо стягнення аліментів у розмірі 12,5% його заробітку.

При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Так, судом враховується, що відповідач є особою працездатного віку, наразі перебуває на службі у ЗСУ, має ще одну дитину від іншого шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.47) та матір похилого віку, яка є онкохворою (а.с.67).

Визначаючи такий розмір аліментів суд враховує, що у відповідача є двоє неповнолітніх дітей, а також норму ч. 5 ст. 183 СК України, відповідно до якої, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Оскільки за нормами СК України визначено, що той із батьків, разом з яким проживає дитина має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на двох дітей - однієї третини доходу платника аліментів, тому з урахуванням того, що у відповідача є двоє неповнолітніх дітей, принципу справедливості, суд приходить до висновку, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини, що становить частку, яка б припадала на одну дитину, у випадку одночасного стягнення аліментів на двох неповнолітніх дітей.

Разом з тим, згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Враховуючи вік дитини (4 роки), потреби фізичного, духовного, соціального розвитку, зважаючи на те, що обов`язок по утриманню дитини лежить на обох батьках, виходячи із засад справедливості та розумності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 21.03.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дитини, а також чинному законодавству.

При цьому, посилання відповідача на добровільне періодичне надання коштів на утримання ОСОБА_4 не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки періодична участь в утриманні дитини не перешкоджає позивачу звернутися до суду з вимогами про стягнення аліментів і не залежати від наявності чи відсутності бажання у батька в певний період часу брати участь в його утриманні в грошовій чи у натуральній формі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Суд звертає увагу сторін на те, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів.

Крім того, відповідно до п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 26.03.2024, ОСОБА_3 є учасником бойових дій (а.с.52).

Оскільки позивача та відповідача звільнено від сплати судового збору, його необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 180-182 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованої та проживаючої по АДРЕСА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 (однієї шостої) частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 21.03.2024 і до повноліття дитини.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 12.06.2024.

Головуючий Б . К . Скирда