Єдиний унікальний номер судової справи 479/604/24
Номер провадження 22-ц/812/1878/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

16 грудня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Кривоозерським районним судом Миколаївської області 31 жовтня 2024 року під головуванням судді Репушевської О.В., в приміщені цього ж суду о 08 год. 41 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 27 серпня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано судовим рішенням 25 червня 2008 року.

Сторони є батьками повнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який натепер навчається в Державному вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет» на денній формі навчання, у зв`язку із чим не має можливості працевлаштуватись, щоб самостійно отримувати заробіток.

Відповідач ОСОБА_1 працює та отримує заробітну плату, а тому має можливість надавати допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання.

Посилаючись на викладені обставини, а також на обов`язок відповідача утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, ОСОБА_2 просила стягнути на її користь з ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення сином 23 років.

Відповідач ОСОБА_1 надав до районного суд відзив, в якому просив позов задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання повнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн. щомісячно. Зазначав, що вимоги позивача про стягнення з нього аліментів у розмірі 15 000 грн. щомісячно є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено жодними доказами, що саме така сума необхідна на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Вказував на те, що він офіційно не працевлаштований та отримує нерегулярний дохід (підробіток) орієнтовно від 5 000 до 6 000 грн. на місяць.

Відповідач просив суд також врахувати, що на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання, в розмірі 5 000 грн. щомісячно, починаючи з 22 квітня 2024 року і до закінчення навчання дитиною 30 червня 2026 року, але не більше як до досягнення ним 23 років.

Зазначено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави витрати по оплаті судового збору в розмірі 403 грн. 73 коп.

Судовий збір в розмірі 807 грн. 47 коп. компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду обґрунтовано тим, що у відповідача ОСОБА_1 є обов`язок піклуватися та матеріально забезпечувати свого повнолітнього сина на період його навчання. При цьому, справедливим та таким, що буде відповідати інтересам дитини, буде стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини як такої, що продовжує навчання, в розмірі 5 000 грн. щомісячно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із продовженням навчання в розмірі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з 22 квітня 2024 року і до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2026 року, але не більше як до досягнення ним 23 років вразі продовження навчання.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про наявність у відповідача можливості надавати повнолітньому сину матеріальну допомогу в розмірі 5 000 грн.

Зазначено, що районний суд не врахував, що при стягненні з нього аліментів у розмірі 5 000 грн., ця сума буде становити більше ніж 50% його щомісячного доходу, що призведе до того, що він не зможе забезпечити своїм двом малолітнім дітям навіть 50% прожиткового мінімуму для дитини їх віку.

При цьому, позивач жодним чином не обґрунтувала з чого складаються витрати, пов`язані з навчанням повнолітнього сина.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до положень ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України).

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються Главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199,200,201 СК України).

Так, ст.199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Зазначений обов`язок, згідно з засадами ч.6 ст.7 СК України, в рівній мірі стосується обох батьків та покладається на них за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання має той з батьків з яким проживає син, дочка, які продовжують навчання, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Отже, сторонами за даною категорією справ можуть бути як позивачем один із батьків, з ким проживає повнолітня дитина, так і самі повнолітні дочка, син, а відповідачем другий з батьків.

Відповідно до ст.ст.199,200 СК України обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів, як певний вік (від 18 до 23 років), продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі і наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналогічні положення закріплені у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, в якому роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

До відносин між батьками і дочкою, сином, щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 СК України.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, тобто, розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, визначається з урахуванням матеріального становища сторін, стану здоров`я платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних членів сім`ї та інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст.191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час пред`явлення позову досяг повноліття (а.с.6).

Відповідно до довідки навчального закладу №40/24 від 16 лютого 2024 року ОСОБА_3 є студентом 2 курсу денної форми навчання за ОС «Бакалавр» спеціальності 121 Інженерія програмного забезпечення, факультету інформаційних технологій Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет». Студент навчається за рахунок державного бюджету (державне замовлення). Орієнтовний термін закінчення навчання 30 червня 2026 року (а.с.11).

Отже, з системно-логічного аналізу викладених вище обставин, слідує, що ОСОБА_3 має право на отримання аліментів у зв`язку з продовженням навчання і до досягнення ним 23 років, та такий обов`язок по утриманню поширюється на обох батьків, за умови, що вони можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, але вийшов за межі позовних вимог та помилково стягнув аліменти на користь ОСОБА_3 , замість позивача у справі, тому допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

Вирішуючи справу, колегія суддів виходить з того, що між сторонами існує спір щодо сплати аліментів на дитину, що продовжує навчання, який стосується розміру їх сплати, а тому він має бути вирішений саме судом.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження №61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (ст.185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199,200,201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Враховуючи, що син відповідача, ОСОБА_3 є повнолітнім, продовжує навчання у Державному вищому навчальні закладі «Ужгородський національний університет» та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги, а також беручи до уваги, що відповідач є працездатною особою та має можливість надавати таку матеріальну допомогу (протилежного суду не надано), відповідно до ст.141 СК України та ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», якими визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, та приймаючи до уваги те, що відповідач має законний обов`язок щодо утримання двох малолітніх дітей, колегія суддів вважає, що аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. будуть достатніми для належного утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання та відповідатимуть обставинами даної справи.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому, вирішуючи справу, колегія суддів враховує ч.4 ст.367 ЦПК України про те, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з викладеним, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги та встановлені у справі обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення на підставі ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 є звільненою від сплати судового збору, оскільки позовні вимоги стосуються стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, а тому відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1 211 грн. 20 коп., тобто мінімальний розмір судового збору за вимоги майнового характеру, визначений Законом України «Про судовий збір».

Також, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у мінімальному розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір», а саме в розмірі 1 816 грн. 80 коп. (1 211 грн. 20 коп. х 150%), та підстави для розподілу судових витрат за розгляд апеляційної скарги, відсутні.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКРПП НОМЕР_3 ), у зв`язку з продовженням ним навчання в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. щомісячно, починаючи з 22 квітня 2024 року і до закінчення навчання, тобто до 30 червня 2026 року, але не більше ніж до досягнення дитиною 23 років в разі продовження навчання.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 1 211 (одна тисяча двісті одиннадцять) грн. 20 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 17 грудня 2024 року