Справа №522/5615/19
Провадження №4-с/522/6/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

за участю секретаря судового засідання Сировій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Одесі скаргу ОСОБА_1 на рішення начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра про відмову у задоволенні відводу державного виконавця Жорнового Павла Вікторовича та скасування постанови про відмову у задоволенні заяви про відвід у виконавчому провадженні №73151283 від 02 листопада 2023 року, за участю стягувача ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

09 січня 2024 року боржник ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на рішення начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра про відмову у задоволенні відводу державного виконавця Жорнового Павла Вікторовича та скасування постанови про відмову у задоволенні заяви про відвід у виконавчому провадженні №73151283 від 02 листопада 2023 року, за участю стягувача ОСОБА_2 .

За результатами автоматизованого розподілу справа передана на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченій Ю.Б.

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судові засідання сторони не з`явилися. Сторонам на їх адреси надсилалися судові повістки та ухвала про відкриття провадження. Згідно довідок про доставку SMS ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові повістки на зазначені в матеріалах справи номери телефонів доставлені завчасно.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати скаргу за відсутності скаржника, стягувача та державного виконавця, на підставі доказів, наявних в матеріалах скарги, та за погодженнями вказаних осіб.

Дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги із наступних підстав.

З 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким викладено у новій редакції, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс України.

Відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України у новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Так, згідно з п. 1 ч. 4 ст. 54 закону №2453-VI суддя зобов`язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати й вирішувати справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Відповідно до ст. 2 вказаного закону суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВР.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ЦК України).

Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржують ся (ч. 1 ст. 450 ЦПК України).

Судом встановлено, що, 20 листопада 2023 року начальником Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєвим О.О. про розгляді заяви ОСОБА_1 про відвід головного державного виконавця відділу Жорнового П.В. та матеріалів виконавчого провадження за №73151283 по виконанню виконавчого листа №522/5615/19, виданого Приморським районним судом м. Одеси про виселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 та здійсненню контролю за рішенням, діями державного виконавця проведено перевірку законності виконавчого провадження, за результатами якої винесено постанову про відмову у задоволенні відводу головного державного виконавця приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Жорнового П.В. по виконанню виконавчого провадження за №73151283 від 02.11.2023 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення відповідача та вселення позивача - задоволено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_2 задоволено, виселено ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 , вселено ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) до квартири АДРЕСА_1 та стягнуто судовий збір в розмірі 1536,80 грн.

24 жовтня 2023 року Приморським районним судом по вищезазначеній справі видано виконавчі листи, про що свідчить відкриття виконавчого провадження на їх підставі.

30 жовтня 2023 року постановою про відкриття виконавчого провадження №73151220 старшим державним виконавцем Виговським Ю.Д. прийнято до виконання виконавчий лист №522/5615/19 від 05.10.2023 про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

З відкриттям виконавчого провадження ОСОБА_1 не погодився, оскільки стягувачем у даному провадженні на його думку є громадянин РФ.

02 листопада 2023 року головним державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Жорновим П.В. постановою відкрито виконавче провадження №73151283 з примусового виконання виконавчого листа №522/5615/19 від 05.10.2023 року про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки під час відкриття виконавчого провадження державними виконавцями Виговським Ю.Д. та ОСОБА_3 не ідентифікований стягувач ОСОБА_2 , який на його думку є громадянином РФ, він вимушений був звернутися до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на неправомірні дії державних виконавців.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Викладені у цій ухвалі мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 (провадження N 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження N 61-18160св19), від 13.07.2022 року у справі №2/3001/806/11 (провадження № 61-3814св22) та від 13.07.2022 року, у справі №2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 ст. 77, ст.79, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Державний/приватний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, оскаржувана постанова відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і виконавчий документ (лист) пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Рішення суду є обов`язковим до виконання. Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Позиція скаржника про те, що з вказаних ним підстав дії державного виконавця не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», є недоведеною та безпідставною.

Виконавець діяв суворо в рамках закону, головним державним виконавцем відділу Жорновим П.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження відносно до вимог статей 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» по виконанню виконавчого листа № 522/5615/19, виданого Приморським районним судом м. Одеси про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , про що і зазначено в постанові від 20 листопада 2023 року начальником Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєвим О.О. при розгляді заяви ОСОБА_1 про відвід головного державного виконавця відділу Жорнового П.В. та матеріалів виконавчого провадження за № 73151283 по виконанню виконавчого листа № 522/5615/19, виданого Приморським районним судом м. Одеси про виселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 , та здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця.

Відповідно, судом встановлена правомірність дій державного виконавця, і вважає, що останні не можуть бути визнані протиправними лише з формальних міркувань скаржника.

Інші доводи скарги зводяться до власного тлумачення заявником закону, що суперечить чинному законодавству та не можуть бути підставою для задоволення такої скарги.

Будь-які докази, які вказували б на порушення державним виконавцем чинного законодавста прав боржника як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, не встановлено.

Окрім того, інші доводи заявника, оскаржуваної дії посадової особи (державного виконавця), які наведені у заяві не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості дій начальника відділу державної виконавчої служби у зв`язку з тим, що наведені доводи у постанові цілком відповідають ЗУ «Про виконавче провадження», тому суд не находить підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на рішення начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва О.О. щодо перевірки обставин при винесенні постанови від 20 листопада 2023 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, ст. 450, 451 ЦПК України, ст. 3, 4, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення начальника Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва Олександра про відмову у задоволенні відводу державного виконавця Жорнового Павла Вікторовича та скасування постанови про відмову у задоволенні заяви про відвід у виконавчому провадженні №73151283 від 02 листопада 2023 року, за участю стягувача ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Суддя Ю. Б. Свячена