Номер провадження: 22-ц/813/4028/24
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Лупши В.В.,

учасники справи: позивачка ОСОБА_1 , відповідачі Департамент патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції в особі свого представника ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Свяченої Ю.Б. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

21 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, який мотивувала тим, що 25 вересня 2020 року о 15 год. 58 хв. відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля TOYOTA YARIS з номерним знаком НОМЕР_1 , який належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності та мопедом під керуванням невстановленої особи, яка зникла з місця ДТП.

В результаті ДТП автомобіль, яким керувала позивач отримав механічні ушкодження. Позивачу було відмовлено у відшкодуванні шкоди Моторним (транспортним) страховим бюро України, враховуючи той факт, що мопед не є транспортним засобом.

Позивач двічі зверталась до Департаменту патрульної поліції та Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції листами від 04 листопада 2020 року та 28 січня 2021 року з вимогами щодо надання інформації стосовно особи винуватця ДТП, на що отримувала відповіді, що таку особу встановити не вдалось.

Відповідно до звіту № 10-002 фахівця-автотоварознавця про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті пошкодження автомобіля TOYOTA YARIS держномер НОМЕР_1 від 02 листопада 2020 року, вартість відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП належного позивачу транспортного засобу становить 37 210 грн. За послуги по оцінці вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті пошкодження автомобіля TOYOTA YARIS держномер НОМЕР_1 , позивачем сплачено 1499,85 грн.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 50000 грн, правовими підставами чого зазначено статті 1173, 1176 ЦК України та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 420/7760/21, якою позов ОСОБА_1 задоволено та (з урахуванням ухвали цього ж суду від 15 лютого 2022 року про виправлення описки) визнано протиправною бездіяльність Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції щодо розшуку особи, яка зникла 25 вересня 2020 року з місця ДТП з автомобілем позивача (TOYOTA YARIS НОМЕР_1 ) та зобов`язано Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції вчинити дії для розшуку особи, яка зникла 25 вересня 2020 року з місця ДТП з автомобілем позивача (TOYOTA YARIS НОМЕР_1 ), перелік та строки вчинення яких зазначено у п. 8 розділу IХ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, щодо розшуку особи, яка зникла з місця ДТП.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Держави казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 37 210 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) вартість послуг по оцінці вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті пошкодження автомобіля TOYOTA YARIS у розмірі 1499,85 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції в особі свого представника ОСОБА_2 вважає рішення суду в частині задоволених позовних вимог прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги є те, що висновок експерта (звіт фахівця-товарознавця) не може бути використано як доказ, оскільки виконаний з порушенням норм чинного законодавства, а саме у ньому не зазначено, що експерт (фахівець товарознавець) обізнаний про кримінальну відповідальність за відомо неправдивий висновок (звіт) і що звіт виготовлений для подання суду. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду від 16 листопада 2022 року по справі № 335/2566/18, Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18.

Судом першої інстанції при визнанні звіту фахівця-товарознавця належним письмовим доказом проігноровано посилання ДПП на вищевказану практику Верховного Суду, що у подальшому призвело до не правильного застосування судом висновків викладених у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 638/16054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 227/1524/16-ц, від 17 грудня 2019 № 210/5206/16-ц.

Висновок суду першої інстанції, що Управлінням патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції не виконувався обов`язок по вжиттю всіх можливих заходів для встановлення винуватця ДТП є помилковим, оскільки у відповідях на листи позивачу та доданих рапортів зазначалось, що відповідачем вживалися заходи, передбачені чинним законодавством, з метою встановлення особи, яка керувала мопедом та залишила місце ДТП у не встановленому напрямку (відповідні рапорти додавались до суду першої інстанції).

Щодо відшкодування моральної шкоди, скаржник зазначає, що позивач у порушення ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду доказів наявності умов для відшкодування моральної шкоди: неправомірність дій органу державної влади (відповідача), наявність шкоди і причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяної шкодою.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Лапіна Кирило Анатолійовича просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, зазначає, що висновок експерта звіт № 10-002 фахівця- автотоварознавця є належним, достатнім та достовірним доказом у справі, якому надано оцінку судом. Крім того зазначає, що намагання управління патрульної поліції переконати Одеський апеляційний суд, що ним вживались всі дії щодо розшуку особи правопорушника, спростовуються Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 420/7760/21.

Також вказує, що суд першої інстанції на підставі всебічного та повного з`ясування всіх обставин справи, дійшов вірного висновку щодо стягнення розміру матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 вказаної норми).

В судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 належить транспортний засіб TOYOTA YARIS з номерним знаком НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_3 , виданого в червні 2017 року на її ім`я.

25 вересня 2020 року о 15 год. 58 хв. відбулось (надалі ДТП за участю автомобіля TOYOTA YARIS з номерним знаком НОМЕР_1 , який належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності та водієм невстановленого мопеду, який зник з місця ДТП. В результаті ДТП, автомобіль, яким керувала позивачка, отримав механічні ушкодження.

Факт ДТП підтверджений відповідною схемою місця ДТП від 25 вересня 2020 року, складеним о 15 год 58 хв. у м. Одесі по вул. Проселочній, 10А поліцейським вз № 2 рот № 2 бат № 2 полку УПП в Одеській області ДПП сержантом поліції Мажевим Д.М. (а.с. 9, 10). Схема підписана ОСОБА_1 як учасником ДТП та водієм транспортного засобу TOYOTA YARIS з номерним знаком НОМЕР_1 .

По справі відсутні докази притягнення позивачки ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, що мало наслідком вищезазначену ДТП.

Враховуючи той факт, що мопед не є транспортним засобом у розумінні пункту 1.5. статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачу було відмовлено у відшкодуванні шкоди Моторним (транспортним) страховим бюро України, про що свідчить відповідна відмова від 01 жовтня 2020 року за № 3.1.-01-б/28204 (а.с. 11).

04 листопада 2020 року електронною поштою позивач звернулась із письмовою заявою від 04 листопада 2020 року до Департаменту патрульної поліції та Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції з проханням повідомити наступну інформацію:

«Чи встановлено особу водія мопеду-винуватця ДТП, яке сталось 25 вересня 2020 року о 15 год. 58 хв. у м. Одеса, на вулиці Просьолочній, 10А?

Чи скеровано до суду матеріали адміністративної справи відносно водія мопеду-винуватця ДТП за статтями 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення?

Якщо особу водія мопеду-винуватця ДТП встановлено, прошу повідомити мені його дані для можливості звернення до суду для відшкодування шкоди».

19 грудня 2020 року, поштою, позивач отримала відповідь на свою заяву від Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції за № М-3865/41/13/05/03-20 від 04 листопада 2020 року, де було зазначено, що «на теперішній час встановити анкетні дані особи, яка керувала мопедом не надалося можливим. Надалі проводяться розшукові дії, вживаються заходи щодо встановлення водія».

01 січня 2021 року позивач повторно звернулась електронною поштою з письмовою заявою від 28 січня 2021 року до Департаменту патрульної поліції та Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції з проханням повідомити наступну інформацію:

«Чи вже встановлено особу водія мопеду-винуватця ДТП, яке сталось 25 вересня 2020 року о 15 год. 58 хв. у м. Одеса, на вулиці Просьолочній, 10А?

Чи скеровано до суду матеріали адміністративної справи відносно водія мопеду-винуватця ДТП за статтями 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення?

Якщо особу водія мопеду-винуватця ДТП встановлено, прошу повідомити мені його дані для можливості звернення до суду для відшкодування шкоди».

05 березня 2021 року, поштою, позивач отримала відповідь від Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції за № М-356/41/13/05/03-21 від 01 березня 2021 року, де було зазначено, що «на теперішній час встановити анкетні дані особи, яка керувала незареєстрованим мопедом та за фото не надалося можливим. Надалі проводяться розшукові дії, вживаються заходи щодо встановлення водія».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію, Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах:

1) забезпечення публічної безпеки і порядку;

2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави;

3) протидії злочинності;

4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (стаття 6 Закону України «Про Національну поліцію»).

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Наказом Національної поліції України від 06.11.2015 року № 73 (у редакції наказу Національної поліції України від 03.09.2019 року № 887) затверджено Положення Про департамент патрульної поліції (надалі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Розділу 1 Положення, Департамент патрульної поліції (далі Департамент) є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законодавством України порядку.

Департамент складається із структурних підрозділів апарату Департаменту, його територіальних (відокремлених) підрозділів та інших підрозділів патрульної поліції згідно з штатним розписом Національної поліції (пункт 2 Розділу 1 Положення).

Відповідно до пункту 4 Розділу 1 Положення, Департамент організовує діяльність своїх підрозділів, здійснює контроль за їх діяльністю, надає їм організаційно-методичну і практичну допомогу та здійснює їх інформаційно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 за № 1395 затверджено «Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (наділі - Інструкція).

Розділом IX цієї Інструкції встановлені особливості оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 124 КУпАП.

Відповідно до пункту 8 розділу IX Інструкції «Якщо при ДТП один з його учасників зник з місця пригоди, поліцейський оформляє схему місця ДТП, відбирає пояснення в потерпілого, свідків (у разі їх наявності), встановлює наявність засобів зовнішнього відео-, фотоспостереження та невідкладно повідомляє уповноважену особу підрозділу поліції, відповідальну за розшук осіб, що зникли з місця ДТП. Остання зобов`язана вжити всіх можливих заходів для встановлення винуватців ДТП та обставин її вчинення в найкоротший строк, але не більше двох місяців. Розшук осіб, що зникли з місця ДТП, здійснюється шляхом використання баз (банків) даних, що входять до єдиної інформаційної системи МВС, відкритих джерел інформації, надсилання запитів про отримання необхідних фото- та/або відеофіксацій відповідної пригоди, виклику осіб для прибуття до підрозділу або відвідування їх за місцем проживання (перебування), роботи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 420/7760/21 (з урахуванням ухвали цього ж суду від 15 лютого 2022 року про виправлення описки) позов ОСОБА_1 задоволено та визнано протиправною бездіяльність Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції щодо розшуку особи, яка зникла 25 вересня 2020 року з місця ДТП з автомобілем позивача (TOYOTA YARIS з номерним знаком НОМЕР_1 ).

Зобов`язано Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції вчинити дії для розшуку особи, яка зникла 25 вересня 2020 року з місця ДТП з автомобілем позивача (TOYOTA YARIS з номерним знаком НОМЕР_1 ), перелік та строки вчинення яких зазначено у п. 8 розділу IХ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі щодо розшуку особи, яка зникла з місця ДТП.

Вказано постановою суду, зокрема, встановлено: що «Управлінням патрульної поліції в Одеській області ДПП у межах спірних правовідносин, після оформлення матеріалів ДТП, жодним чином не виконувався обов`язок по вжиттю всіх можливих заходів для встановлення винуватця ДТП, зокрема, шляхом надсилання запитів про отримання необхідних фото- та/або відеофіксацій відповідної пригоди, виклику осіб для прибуття до підрозділу або відвідування їх за місцем проживання (перебування), роботи… Тому, колегія суддів вважає, що у межах спірних правовідносин Управлінням патрульної поліції в Одеській області ДПП допущено протиправну бездіяльність при виконанні покладених на нього обов`язків».

Отже, не може бути взятий до уваги довід апеляційної скарги про помилковість висновку суду по теперішній справі щодо бездіяльності УПП, що потягло за собою заподіяння шкоди позивачці, оскільки такі обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Стаття 56 Конституції України гарантує право кожному на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, у випадку, якщо сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

Отже, висновок експертизи може бути відповідним доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною (зокрема як додаток до позовної заяви), тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися судом виключно як письмовий доказ, що підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці на підставі ст. 76, 77, 95, 106 ЦПК України. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, враховуючи характер матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про призначення проведення судової експертизи на підставі ст. 103 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що згідно звіту № 10-002 фахівця-автотоварознавця про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті пошкодження автомобіля TOYOTA YARIS від 02 листопада 2020 року, складеного спеціалістом-оцінювачем автотоварознавцем ОСОБА_3 , який має право на здійснення такої експертизи, на підставі заяви ОСОБА_1 на предмет оцінки вартості матеріальної шкоди, завданої внаслідок аварійного пошкодження автомобіля для забезпечення можливості відшкодування майнової шкоди його власнику, виснувано, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП 25 вересня 2020 року автомобіля TOYOTA YARIS держномер НОМЕР_1 складає 37210,83 грн (а.с. 16-38).

При цьому, вказаним фахівцем зазначено у звіті пошкодження, які відповідають пошкодженням, зазначеним у схемі ДТП, а саме локалізовані в передній частині автівки.

У наявній в матеріалах справи схемі ДТП зафіксовано, що автомобіль TOYOTA YARIS з номерним знаком НОМЕР_1 зазнав наступних ушкоджень: розбито лобове скло, пошкодження ЛФП переднього бамперу, капоту, деформація переднього капоті, тощо, тобто локалізація пошкоджень має місце у передній частині автівки.

Суд вірно вважав вказаний доказ належним, достатнім та достовірним, посилаючись при цьому на Постанову Верховного Суду від 17.12.2019 року у справі № 210/5206/16-ц, постанову від 12 вересня 2018 року у справі № 638/16054/16-ц, постанову від 16 січня 2019 року у справі № 227/1524/16-ц, зазначаючи, що цей висновок замовлявся не для суду, а для визначення вартості матеріальної шкоди, заподіяного в результаті пошкодження автомобіля TOYOTA YARIS, і що відповідачі не порушували питання про сумнівність висновку експерта, наданого позивачем, з приводу невірного розрахунку суми відновлювального ремонту ТЗ у цій справі.

Враховуючи ці обставини, суд вірно вважав, що наданий позивачем висновок експерта є належним письмовим доказом, який підтверджує вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивачки. Аналогічний висновок з цього питання викладений у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 638/16054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 227/1524/16-ц, від 17 грудня 2019 року № 210/5206/16-ц.

З огляду на наведене є помилковим довід апеляційної скарги про неналежність вказаного письмового доказу, оскільки на його спростування як письмового доказу відповідачем не заявлено клопотання про призначення по справі судової експертизи на предмет оцінки завданої автомобілю позивачки шкоди, і будь-якими іншими доказами не спростовано докази позивачки, а сама по собі незгода із розміром визначеної фахівцем шкоди не може бути взята до уваги.

Помилковим є посилання заявника на неврахування судом висновків Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 про обов`язковість зазначення у експертному висновку про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлений для подання до суду, оскільки звіт фахівця не є експертним висновком, а прийнятий до уваги судом у якості письмового доказу.

Дослідивши матеріали справи, судом також вірно встановлено, що Управлінням патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, після оформлення матеріалів ДТП 25 вересня 2020 року, жодним чином не виконувався обов`язок по вжиттю всіх можливих заходів для встановлення винуватця ДТП, відповідно до у п. 8 розділу IX Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі щодо розшуку особи, яка зникла з місця ДТП, зокрема станом на дату розгляду даної справи Управлінням патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції не встановлено особу водія мопеда, який, є винуватцем ДТП та зник з місця ДТП 25 вересня 2020 року.

Таким чином, доводи Департаменту патрульної поліції щодо відсутності їх вини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та відхиляються колегією суддів.

Відповідно до ст. 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Відповідно до статті 170 ЦК України, Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава набуває для себе цивільні права та створює цивільні обов`язки, тобто реалізує свою дієздатність, через свої органи (органи державної влади), що діють в межах їхньої компетенції, встановленої законом про статус цих органів, оскільки поза їх діяльності вона діяти не може.

Згідно ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування, відповідно до закону, шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до підпункту 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до висновків, зроблених в пунктах 43, 44, 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства.

В даній справі підлягає застосуванню спеціальна норма, а саме стаття 1173 ЦК України, якою передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Судом вірно вирішено питання також про стягнення з відповідача на користь позивачки вартість послуг по оцінці заподіяного матеріального збитку, заподіяного в результаті пошкодження автомобіля TOYOTA YARIS держномер НОМЕР_1 у розмірі 1499,85 грн, про що надано квитанцію (а.с. 38), і доводів щодо незаконності рішення в цій частині апеляційна скарга не містить.

Що стосується доводів апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з Державного бюджету України на її користь в якості компенсації заподіяної моральної шкоди в розмірі 3000 грн, то таке також не заслуговує на увагу та не спростовує правильних висновків суду в наведеній частині.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частини перша - третя статті 23 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Таким чином, правильними є висновок суду про те, що позивач у розглядуваній справі довів наявність правових підстав для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, яка завдана позивачці невиконанням державним органом покладених на нього обов`язків, що не лише встановлено судом, а й триває після ухвалення відповідного судового рішення та вимагає від позивачки додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права шляхом звернення до суду через неможливість отримати відшкодування у визначений законом спосіб через не встановлення винної особи.

Розмір такого відшкодування судом визначений у розмірі 3000 грн також вірно з урахуванням всіх обставин справи та зменшений порівняно із заявленим позивачкою у розмірі 50000 грн, а помилкові доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильних висновків суду.

Будь-яких інших доводів апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскаржуване судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно застосовано до правовідносин норми матеріального права, повно та всебічно досліджено матеріали справи та прийнято обґрунтований висновок про часткове задоволення позову. Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції в особі свого представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 11 червня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: О.Ю.Карташов Ю.П. Лозко