Дата документу 12.06.2024 Справа № 334/5794/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/5794/23 Пр. № 22-ц/807/1117/24 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф. Повний текст рішення складено 25.03.2024 року Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Онищенка Е.А., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ЛІВОБЕРЕЖНОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ЗАПОРІЖЖІ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ОДЕССА) (надалі ЛІВОБЕРЕЖНИЙ ВДВС) про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за апеляційною скаргою ЛІВОБЕРЕЖНОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ЗАПОРІЖЖІ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ОДЕССА) (надалі ЛІВОБЕРЕЖНИЙ ВДВС) на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2024 року

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (а.с.1-35), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 123303,61 грн., що складається з 104850,88 грн. інфляційних втрат та 18452,73 грн. 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що згідно з протоколом проведення прилюдних торгів від 31.08.2012, акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 11.09.2012р. позивач придбав квартиру за 288900,00 гри., з яких 245853,90 грн. було перераховано на рахунок відповідача, як сплата за лот № 5 (зазначену квартиру), згідно протоколу прилюдних торгів, а 43028,67 грн. (раніше внесений переможцем аукціону гарантійний внесок) залишився як винагорода спеціалізованої організації в рахунок оплати наданих нею послуг з реалізації цього майна.

Відповідно до платіжного доручення №33365224 від 04.09.2012 р. позивач перерахував на рахунок відповідача 245853,90 грн. у якості сплати за лот №5 відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів.

Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. позивачу було видано свідоцтво на право власності на зазначену квартиру, що раніше належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14.03 2008р. №4079.

Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав від 14.09.2012 р. №35505507 право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачем 14.09.2012р.

Не погоджуючись з результатами прилюдних торгів, колишня власниця квартири ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними прилюдних торгів з реалізації арештованого іпотечного нерухомого майна, а саме: вказаної квартири, проведені 31.08.2012 року ПП. «СП «Юстиція».

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2014р. у справі № 22-ц/778/4515/14 позов ОСОБА_2 задоволено частково: визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого іпотечного нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,18 кв. м, проведені приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» 31.08.2012р., та визнано недійсним акт № 512/5 державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 11.09.2012р., а також визнано недійсним свідоцтво від 11.09.2012р., видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., зареєстроване в реєстрі за №3787 на ім`я ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.11.2021 року у цивільній справі № 334/4600/15-ц (провадження № 61- 1045св20) стягнуто з Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 218493,51 грн. та судові витрати на сплату судового збору в сумі 9832,19 грн. Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили з моменту її прийняття, а саме з 03.11.2021 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Норма статті 124 Конституції України визначає обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

В силу вимог статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, остаточне судове рішення у цивільній справі № 334/4600/15-ц не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

04.07.2022 позивачем отримано виконавчий лист № 334/4600/15-ц виданий Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 04.07.2022.

11.11.2022 позивачем було подано заяву до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про виконання рішення суду, а саме, щодо стягнення коштів у розмірі 218493,51 грн. та судових витрат у розмірі 9832,19 грн. на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), , правонаступником якого на сьогоднішній день є Лівобережний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), , на підставі виконавчого листа Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2022 року у справі № 334/4600/15-ц з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2022 року у справі № 334/4600/15-ц про виправлення помилки у виконавчому листі № 334/4600/15-ц виданого 04.07.2022.

04.05.2023 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області здійснено безспірне списання коштів на користь ОСОБА_1 платіжною інструкцією № 19 від 04.05.2023 року на суму 218493,51 грн. основного боргу та 9832,19 грн. судових витрат на сплату судового збору.

05.05.2023 року кошти в сумі 218493,51 грн. основного боргу та 9832,19 грн. судових витрат на сплату судового збору надійшли від Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області до банківського рахунку позивача, що підтверджується Випискою з особового рахунку, сформованою АТ «ОТП БАНК», м. Київ станом на 05.05.2023 року.

Отже, з огляду на вказане, рішення суду у цивільній справі № 334/4600/15-ц виконано у повному обсязі 05.05.2023 шляхом безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Проте, починаючи з 17 грудня 2014 року (дата набрання законної сили рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2014р. у справі № 22-ц/778/4515/14, яким визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого іпотечного нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,18 кв. м, проведені приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» 31.08.2012р., та визнані недійсним акт №512/5 державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 11.09.2012р., а також визнані недійсним свідоцтва від 11.09.2012р., видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №3787 на ім`я ОСОБА_1 ), боржник, з часу виникнення зобов`язання у поверненні Позивачу коштів перерахованих останньому платіжним дорученням №33365224 від 04.09.2012 р. на рахунок Відповідача в сумі 245853,90 грн. у якості сплати за лот №5 відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів по день фактичного виконання рішення суду про стягнення коштів - 05.05.2023 року, тривалий час фактично та безпідставно утримував на своїх рахунках кошти в сумі 218493,51 грн., що призвело до порушення майнового права та інтересу позивача, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення 3% річних та індексу інфляції на суму коштів, що підлягала стягненню згідно рішення суду у цивільній справі № 334/4600/15-ц.

З урахуванням викладеного та внаслідок дій відповідача щодо не повернення у добровільному порядку вказаних коштів позивачу, останній вважає, що йому спричинено шкоду майновим інтересам, яка полягає у знеціненні незаконно утримуваних коштів внаслідок дії інфляційних процесів, що у розумінні положень п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України вважається його збитками, і розмір яких за період з вересня 12.07.2020 до 05.05.2023р. склав 123303,61 грн. та які підлягають стягненню з Державного бюджету України через орган Державної казначейської служби України.

Наказом Міністерства юстиції України «Про відділи державної служби у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» № 932/5 від 10.03.2023 утворено Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), реорганізувавши шляхом злиття в тому числі Вознесенівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з іншими відділами прилеглих районів. Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є правонаступником відповідних реорганізованих відділів державної виконавчої служби, в тому числі Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а тому саме Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є належним відповідачем у даній цивільній справі.

Положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08.11.2019 у цивільній справі № 127/15672/16-ц (14-254цс19), суд роз`яснив, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на викладені положення законодавства та судової практики Верховного Суду, позивач має право вимагати від відповідача сплатити на його користь інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Дана позовна заява подається позивачем до суду 12.07.2023 року. Розрахунок 3% річних та індексу інфляції, враховуючи строки позовної давності, здійснюватиметься за останні три роки починаючи з 12 липня 2020 року по день фактичного виконання рішення суду - 05.05.2023 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Окремо звертаю увагу, що остаточне рішення у цивільній справі № 334/4600/15-ц прийнято судом касаційної інстанції 03.11.2021 року, а тому заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних та індексу інфляції подані з дотриманням встановлених нормами матеріального права строків позовної давності.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Турбіну Т.Ф. (а.с.36). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.37) провадження у цій справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2024 року (а.с.87-92) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Стягнуто з ЛІВОБЕРЕЖНОГО ВДВС () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 3% річних у сумі 184562,73 грн., інфляційні втрати у сумі 35324,50 грн., а всього 123303,61 грн.

Стягнуто з ЛІВОБЕРЕЖНОГО ВДВС () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 1233,04 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ЛІВОБЕРЕЖНИЙ ВДВС у своїй апеляційній скарзі (а.с.94-106) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати, стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3028,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с.107).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відповідача у цій справі відкрито 17 квітня 2024 року (а.с.119), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с.120).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

22 листопада 2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах. Так, КСУ визнав неконституційними пункти 1, 5 ч. 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу, які визначають, що малозначними справами є: 1 справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб тобто, станом на 2023 рік 268400,00 грн.; 5 справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує 250 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 671000,00 грн. Зокрема, КСУ зазначив, що установлення у процесуальному законі розміру ціни позову як критерію для віднесення справи до категорії малозначних має бути ґрунтовано на принципові домірності, що зобов?язує державу визначити в Кодексі такий розмір ціни позову, який не буде надмірним для обраної мети та не спотворить розуміння справи як малозначної для особи. Разом з тим, визначені розміри ціни позову як критерії віднесення справи до категорії малозначних у сумах 268400,00 грн. та 671000,00 грн. є не лише значними, а й перевищують установлені в законі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб та мінімальної заробітної плати. Зокрема, визначений у пункті 1 ч. 6 статті 19 ЦПК розмір ціни позову перевищує 40 мінімальних заробітних плат та дорівнює 8 рокам одержання особою виплат у разі, якщо ці виплати дорівнюватимуть розміру прожиткового мінімуму. За пунктом 5 ціна позову перевищує 100 мінімальних заробітних плат та дорівнює 20 рокам одержання особою виплат у розмірі прожиткового мінімуму. Ці пункти утрачають чинність через 6 місяців із дня ухвалення КСУ цього Рішення, тобто, у травні 2024 року. До того часу Верховній Раді треба привести нормативне регулювання, установлене цими пунктами ЦПК у відповідність до Конституції та цього Рішення КСУ.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с.127-136).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

В автоматизованому порядку суддею Онищенком Е.А. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із перебуванням останньої у тривалій відпустці (а.с.137-138).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ЛІВОБЕРЕЖНИЙ ВДВС у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263-265 ЦПКУкраїни та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає їх правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно з протоколом проведення прилюдних торгів від 31.08.2012 з реалізації нерухомого майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,18 кв. м, переможцем торгів став ОСОБА_1 . Ціна продажу - 288900,00 грн. 04.09.2012 ОСОБА_1 перерахував на рахунок Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ 245853,90 грн.

11.09.2012 державний виконавець Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ склав акт №512/5 про проведення прилюдних з реалізації арештованого майна, згідно з яким ОСОБА_1 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за 288900,00 грн., з яких 245853,90 грн. було перераховано на рахунок Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ як сплата за лот № 5 (зазначену квартиру) згідно протоколу прилюдних торгів, а 43028,67 грн. (раніше внесений переможцем аукціону гарантійний внесок) залишився як винагорода спеціалізованої організації в рахунок оплати наданих нею послуг з реалізації цього майна.

Перерахування коштів позивачем підтверджується платіжним дорученням №33365224 від 04.09.2012.

Орджонікідзевський ВДВС Запорізького МУЮ 13.09.2012 перерахував до державного бюджету 24585,39 грн. як виконавчий збір за виконавчим провадженням, 05.11.2012 перерахував грошові кошти у розмірі 218493,51 грн на рахунок АТ «Ощадбанк» як погашення заборгованості ОСОБА_2 за виконавчим листом від 29.04.2011 №2-1855.

На підставі акта №512/5 про проведення прилюдних з реалізації арештованого майна, затвердженого 11.09.2012 державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. видала позивачу свідоцтво на право власності № НОМЕР_2 від 11.09.2012 на зазначену квартиру. Право власності позивача на квартиру зареєстровано 14.09.2012, реєстраційний №4079, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 14.09.2012 №35505507.

Не погоджуючись з результатами прилюдних торгів, колишня власниця квартири ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними вищезазначених прилюдних торгів з реалізації арештованого іпотечного нерухомого майна, проведених 31.08.2012 ПП «СП «Юстиція».

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2014 у справі № 22-ц/778/4515/14 (копія а.с. 7-8) позов ОСОБА_2 задоволено частково: визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого іпотечного нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 65,18 кв.м, проведені Приватним підприємством «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» 31.08.2012, та визнано недійсним акт №512/5 державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 11.09.2012, а також визнано недійсним свідоцтво від 11.09.2012, видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., зареєстроване в реєстрі за №3787 на ім`я ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Державний ощадний банк України», Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ з позовом про стягнення грошових коштів (справа Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 334/4600/15-ц).

За результатами розгляду цієї справи Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.11.2021 у цивільній справі № 334/4600/15-ц (провадження № 61- 1045св20) (копія а.с. 10-12) судові рішення суду першої та апеляційної інстанції про відмову у позові до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (правонаступник Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ) скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог. Стягнуто з Вознесенівського ВДВС міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 218493,51 грн. та судові витрати на сплату судового збору в сумі 9832,19 грн. Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили з моменту її прийняття, а саме з 03.11.2021. Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Державний ощадний банк України» залишено без змін.

При цьому судами було встановлено, що після ухвалення рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ із заявою про повернення сплачених ним грошових коштів, на що листом Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ №2245/5 від 13.02.2015 його було повідомлено, що після надходження коштів на депозитний рахунок з АТ «Ощадбанк» буде вирішено питання про повернення грошових коштів позивачу.

Також Постановою Верховного Суду від 03.11.2021 року у вказаній справі було установлено, що обов`язок повернути грошові кошти, внесені позивачем за результатами прилюдних торгів, покладається саме на Вознесенівський ВДВС м. Запоріжжя відповідно до ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті кошти.

04.07.2022 року ОСОБА_1 отримано виконавчий лист № 334/4600/15-ц, виданий Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 04.07.2022 у цій справі (а.с. 17).

Позивач ОСОБА_1 11.11.2022 року подано заяву до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про виконання рішення суду (а.с. 20-21), а саме, щодо стягнення коштів у розмірі 218493,51 грн. та судових витрат у розмірі 9832,19 грн. на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), , правонаступником якого на сьогоднішній день є Лівобережний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), , на підставі виконавчого листа Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2022 у справі № 334/4600/15-ц, з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.09.2022 року у справі № 334/4600/15-ц про виправлення помилки у виконавчому листі № 334/4600/15-ц виданого 04.07.2022 (а.с.18-19).

04.05.2023 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області здійснено безспірне списання коштів на користь ОСОБА_1 платіжною інструкцією № 19 від 04.05.2023 на суму 218493,51 грн. основного боргу та 9832,19 грн. судових витрат на сплату судового збору (а.с.24-25).

05.05.2023 року кошти в сумі 218493,51 грн. основного боргу та 9832,19 грн. судових витрат на сплату судового збору надійшли від Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області до банківського рахунку позивача, що підтверджується випискою з особового рахунку, сформованою АТ «ОТП БАНК», м. Київ станом на 05.05.2023 року (а.с.26).

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що рішення суду у цивільній справі № 334/4600/15-ц виконано у повному обсязі 05.05.2023 року шляхом безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Відтак, судом першої інстанції було правильно встановлено, що після ухвалення судового рішення апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2014 року у справі № 22-ц/778/4515/14, яким визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого іпотечного нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 31.08.2012 та визнані недійсним акт №512/5 державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 11.09.2012, виниклоправо позивача на отримання від відповідача коштів, перерахованих платіжним дорученням №33365224 від 04.09.2012 в сумі 245853,90 грн. у якості сплати за лот №5 відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів, було порушеним по день фактичного виконання 05.05.2023 року рішення суду у цивільній справі № 334/4600/15-ц про їх стягнення на підставі ст. 1212 ЦК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Позивач 12.07.2023 року поштою (конверт відміткою поштового відділення від 12.07.2023 року - а.с.35 та відмітка суду на позові - а.с.1) звернувся до суду з даним позовом про стягнення 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат за період з 12.07.2020 по 05.05.2023 у загальному розмірі 123303,61 грн.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення ( договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц ( провадження № 14-16цс18). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання ( ст. 625 ЦК України ).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, за яким дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, після ухвалення рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ із заявою про повернення сплачених ним грошових коштів, на що листом Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ №2245/5 від 13.02.2015 йому було повідомлено, що після надходження коштів на депозитний рахунок з АТ «Ощадбанк» буде вирішено питання про повернення грошових коштів позивачу.

Однак, грошові кошти, які позивач перерахував як переможець прилюдних торгів на рахунок Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ, не були йому повернуті за належністю, у зв`язку з чим він звернувся за захистом порушеного права до суду. Постановою Верховного Суду від 03.11.2021 у вказаній справі було установлено, що обов`язок повернути грошові кошти, внесені позивачем за результатами прилюдних торгів, покладається саме на Вознесенівський ВДВС м. Запоріжжя відповідно до ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті кошти, та задоволено вимоги позову про стягнення з відповідача 218493,51 грн.

У ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Таким чином, суд дійшов висновку, що дія статті 625 ЦК України поширюється на усі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, та, з урахуванням цього, наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції у цій справі правильно вважав, що право на отримання безпідставно сплачених коштів виникло у позивача після ухвалення рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2014 та його звернення до Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ із заявою про повернення сплачених грошових коштів. Тобто, порушення грошового зобов`язання існувало між сторонами до ухвалення судового рішення від 03.11.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 . Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ про стягнення грошових коштів (справа № 334/4600/15-ц). Наявність судових спорів, ініційованих позивачем з метою захисту порушеного права на повернення йому цих коштів, та ухваленого судового рішення про їх задоволення не свідчить про те, що таке зобов`язання виникло у відповідача лише після ухвалення судового рішення від 03.11.2021 та не позбавляє ОСОБА_1 права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Щодо доводів представника про неналежність відповідача у даній справі, суд першої інстанції правильно встановив, що наказом Міністерства юстиції України «Про відділи державної служби у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» № 932/5 від 10.03.2023 утворено Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Реорганізувавши шляхом злиття в тому числі Вознесенівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з іншими відділами, Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є правонаступником відповідних реорганізованих відділів державної виконавчої служби, в тому числі Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а тому саме Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є належним відповідачем у даній цивільній справі.

Відповідно до наявних в матеріалах справи розрахунків, які були належним чином перевірені судом першої інстанції під час розгляду справи та не спростовуються відповідачем, в межах заявленого позивачем трирічного строку, передбаченого ч.1 ст. 257 ЦК України, тобто за період з 12.07.2020 по 05.05.2023 (за 1028 днів), сума 3% річних від простроченої суми 218493,51 грн. становить 184562,73 грн.

Інфляційні втрати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (з липня 2020 року по квітень 2023 року, сукупний індекс інфляції становить 147,988%) становлять 104850,88 грн. (218493,51 грн. х 147,988% / 100 - 218493,51 грн. = 104850,88 грн.).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми у сумі 184562,73 грн., інфляційних втрат у сумі 104850,88 грн., що разом складає 123303,61 грн. відповідно до ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача дублюють доводи його заперечень проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач ОСОБА_1 у цій справі має право на стягнення з відповідача, як виконавчої служби, 3% річних та інфляційних втрат зі сплаченої ним, як покупцем, вищезазначеної суми коштів за недійсними торгами, що підлягала поверненню виконавчою службою, оскільки остання на торгах виступала як продавець, що узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 14.07.2021 року у справі ЄУН № 161/2823/19, яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування заперечень відповідача проти позову позивача та, відповідно, у спростування останнього у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні та зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Також, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розміром цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ЛІВОБЕРЕЖНОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ ЗАПОРІЖЖІ ПІВДЕННОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ (М. ОДЕССА) залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 12.06.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Онищенко Е.А.Подліянова Г.С.