ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3709/24 Справа № 203/5357/23 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участі у розгляді справи ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2024 року

у справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересовані особи - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаною заявою та просила встановити факт про те, що в період з 11 листопада 2015 року по 31 серпня 2022 року вона отримувала від ОСОБА_5 аліменти на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обґрунтовуючи це тим, що починаючи з 02 листопада 1996 року заявниця перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 . Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 листопада 2007 року з ОСОБА_5 на користь заявниці стягувалися аліменти на утримання їхнього сина до досягнення ним повноліття, а після, за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року з ОСОБА_5 стягувалися аліменти на його навчання.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 загинув під час відсічі агресії російської федерації проти України. У зв`язку з працевлаштуванням заявниці на державну службу у неї виникла необхідність встановлення факту отримання від ОСОБА_5 аліментів на утримання сина у період від 11 листопада 2015 року по 31 серпня 2022 року. Зазначений факт неможливо встановити в інший спосіб, оскільки матеріали виконавчого провадження були знищені. Викладені обставини стали причиною звернення заявниці до суду із заявою про встановлення цього факту

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024року заяву ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для встановлення вказаного факту, заявницею доведено факт одержання від ОСОБА_5 за період з 11 листопада 2015 року по 31 серпня 2022 року аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , зокрема, щомісячними власноручними розписками ОСОБА_3 про отримання аліментів від ОСОБА_5 , листом Новомосковського ВДВС від 13 листопада 2023 року, де зазначалось про дійсне перебування виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Кіровським районним судом з виконання рішення суду від 17 грудня 2015 року, яке за строками зберігання знищено. Разом з цим, суд вважав, що встановлення цього факту не суперечить чинному законодавству та не порушує чиїх-небудь прав або охоронюваних законом інтересів.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення заяви без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 , в період з червня 2012 року по жовтень 2014 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 . Від спільного проживанні у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого ОСОБА_5 себе визнав, однак дитина була зареєстрована за вказівкою матері.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 загинув, перебуваючи в лавах ЗСУ, при виконанні військового обов`язку.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2023 року, яке набрало законної сили 13 січня 2024 року, встановлено факт, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 , у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року та в порядку ст. 16-1 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", в інтересах та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернулась до ТЦК та СП із заявою про здійснення виплати одноразової грошової допомоги, оскільки неповнолітній син ОСОБА_2 загиблого військовослужбовця ОСОБА_5 підпадає під дію постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, однак, таке звернення ініціював і ОСОБА_4 , який є старшим сином ОСОБА_5 та якому на момент смерті батька вже було значно більше, ніж 18 років, що виключає таку можливість отримання частини одноразової грошової допомоги, як це передбачено ст. 16-1 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Таким чином ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_3 , за відсутності підстав для отримання грошової допомоги після смерті батька військовослужбовця, усіляко намагаються встановити будь-які факти перебування повнолітнього сина на утриманні ОСОБА_5 , що є викривленням дійсних обставин та недостовірними відомостями, а суд першої інстанції встановив факт, який ніколи не мав місце. Скаржник вважає, що у цій справі існує спір про право, передбаченого положеннями ст. 16-1 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на отримання грошової допомоги, що не може розглядатись в порядку окремого провадження, а належить звертатись із позовом до суду в порядку позовного провадження.

Разом з цим, скаржник зазначає, що 07 вересня 2017 року, в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу, за особистою заявою ОСОБА_3 про закриття виконавчого провадження, що підтверджує припинення станом на 07 вересня 2017 року сплату аліментів на її користь та створення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 штучних умов для встановлення юридичного факту, якого не існувало.

Крім того, скаржник зазначає, що оскільки вона діє в інтересах свого неповнолітнього сина, останню не було залучено судом до участі у цій справі, хоча суду подавалась відповідна заява про залучення у справі ОСОБА_7 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , 2013 року народження, яка судом першої інстанції була проігнорована, та всі ці обставини є підставою для застосування ч.4 ст. 315 ЦПК України для залишення заяви без розгляду у зв`язку із наявністю спору між сторонами, чого судом враховано не було.

У березні 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали письмові пояснення, кожен окремо, в яких просили відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду у цій справі не стосується прав, інтересів та обов`язків скаржника, не призводить до виникнення або припинення будь-яких прав апелянта, що виключає будь-який зв`язок між судовим рішенням та правами, інтересами апелянта, а встановлений судом першої інстанції факт не породжує жодних правових наслідків, які б впливали на права апелянта.

У травні 2024 року ГУ ПФУ у Дніпропетровській області подало суду письмові пояснення, в яких зазначило, що заявлений предмет не встановлюється в порядку окремого провадження цивільного судочинства, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні заяви.

У травні 2024 року ОСОБА_3 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки за життя ОСОБА_5 жодної заяви про визнання батьківства сина ОСОБА_1 не вчиняв, а рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2023 року про встановлення батьківства ухвалено судом вже після смерті ОСОБА_5 та не набрало законної сили, у зв`язку із його переглядом Дніпровським апеляційним судом.

Разом з цим зазначила, що ОСОБА_4 є сином загиблого ОСОБА_5 та, в силу ст. 16-1 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції від 09 грудня 2023 року є членом сім`ї загиблого, а, відтак, має право на отримання одноразової грошової допомоги. За таких обставин скаржник помилково вважає, що ОСОБА_4 не являється членом сім`ї загиблого. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2024 року у цій справі жодним чином не вплинуло на родинні відносини між загиблим батьком ОСОБА_5 та повнолітнім сином ОСОБА_4 , який незалежно від оскаржуваного рішення суду має право на отримання грошової допомоги від держави, у зв`язку із загибеллю його батька, а твердження скаржника про те, що рішення може вплинути на права та інтереси малолітнього сина ОСОБА_1 , який може бути обмежений в майбутній можливості отримання одноразової грошової допомоги, не є підставою для скасування судового рішення у цій справі.

За таких обставин просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Також у травні 2024 року ОСОБА_4 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, обґрунтування якої зводиться до відсутності порушення прав скаржника оскаржуваним рішенням та з`ясуванням підстав для отримання одноразової грошової допомоги. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У липні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника подала письмові пояснення, де зазначила, що в заяві визначена мета встановлення цього юридичного факту, яка не відповідає дійсній меті заявниці, яка намагається у такий спосіб встановити факт перебування на утриманні військовослужбовця його сина ОСОБА_4 .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення про залишення заяви без розгляду, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що заявниця від 02 листопада 1996 року по 16 грудня 1998 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцем с. Дмухайлівка Магдалинівського району Дніпропетровської області (а.с.а.с. 6, 9).

10 листопада 1997 року у подружжя від цього шлюбу народився син - ОСОБА_4

17 грудня 2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_5 на користь заявниці аліментів на утримання ОСОБА_4 до досягнення ним двадцятитрирічного віку (а.с.а.с. 13, 14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 загинув під час відсічі агресії російської федерації проти України (а.с.а.с. 10, 65, 66).

Виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року було знищене після закінчення строку зберігання (а.с. 79).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції вважав доведеним факт одержання заявницею від ОСОБА_5 у період від 11 листопада 2015 року по 31 серпня 2022 року аліментів на утримання сина на підставі наданих заявницею щомісячних власноручних розписок, які до моменту смерті ОСОБА_5 зберігалися у останнього, показань свідка ОСОБА_8 , згідно з якими ОСОБА_5 передав заявниці через неї грошові кошти, повідомивши, що вони призначаються для його сина (сина заявниці) та листа Новомосковського відділу державної виконавчої служби у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 13 листопада 2023 року №118465, згідно з яким у його провадженні дійсно перебувало виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року, яке згодом було знищене.

Колегія суддів не може погодитися з встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи та висновками суду, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідний порядок застосовується, зокрема, якщо встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Згідно з ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Колегією суддів встановлено, що предметом розгляду у цій справі є встановлення в порядку окремого провадження факту, що має юридичне значення. Зокрема, заявник просить встановити факт, що вона отримувала від ОСОБА_5 аліменти на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4 в період з 11 листопада 2015 року по 31 серпня 2022 року.

Метою встановлення факту заявник визначила подальшу реалізацію права переходу на пенсію, у зв`язку із втратою годувальника та для працевлаштування на державну службу.

Суд першої інстанції не з`ясував дійсної мети заявниці у зв`язку із чим вона просила встановити факт отримання від ОСОБА_5 , який загинув, аліментів на утримання повнолітнього сина, що призвело до невірного висновку у цій справі, враховуючи, що як апеляційна скарга ОСОБА_1 , так і відзиви на апеляційну скаргу Голенкових, зводяться до наявності між ними спору щодо права неповнолітнього сина ОСОБА_1 та повнолітнього сина ОСОБА_3 на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до вимог ст. 16-1 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", що не може вирішуватись в порядку окремого провадження шляхом встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Такі обставини, як отримання від батька дитини аліментів за рішенням суду не можуть кваліфікуватись як юридичні факти у розумінні ст. 315 ЦПК України, оскільки пов`язані з виконанням батьками своїх обов`язків, визначених положеннями Сімейного Кодексу України.

Батьківський обов`язок презюмується законодавством і лише під час вирішення сімейних правовідносин він може бути спростований. Тому відсутні підстави для повторення цієї правової аксіоми, шляхом встановлення факту судом, до того ж, вже встановленого за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року, адже він нічого не з`ясовуватиме та не доповнюватиме.

Водночас, колегія суддів наголошує, що у зв`язку із загибеллю військовослужбовця ОСОБА_5 , який є батьком ОСОБА_4 , при цьому батьківство ОСОБА_5 щодо неповнолітнього сина ОСОБА_1 ще встановлюється судами, виник спір між сторонами щодо права на отримання одноразової грошової допомоги, як це передбачено постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28 лютого 2022 року, оскільки зазначена у цій постанові сума розподіляється рівними частинами на усіх отримувачів, передбачених у ст. 16-1 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом із додержанням загальних правил, встановлених цим кодексом, за винятком положень змагальності та меж судового розгляду.

Згідно із ч.4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Колегія суддів приймає до уваги усі доводи апеляційної скарги, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а заявником у справі такі обставини не спростовані.

З урахуванням вишевикладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення ухвалено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, тому наявні підстави для його скасування та залишення заяви ОСОБА_3 без розгляду, у зв`язку із наявністю спору між сторонами щодо отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку із загибеллю військовослужбовця ОСОБА_5 , що не може бути розглянуто в порядку окремого провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

Враховуючи, що колегією суддів встановлено наявність між сторонами спору про право, колегія суддів, на підставі ч.4 ст. 315 ЦПК України, доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про залишення заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу особи, яка не приймала участі у розгляді справи ОСОБА_1 , що діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 січня 2024 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_3 , заінтересовані особи - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна