ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м.Суми

Справа №591/10044/23

Номер провадження 22-ц/816/1423/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Романенка Євгена Олександровича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2024 року, у складі судді Шелєхової Г.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 25 березня 2024 року,

в с т а н о в и в :

31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Романенка Є.О., звернулася з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач та відповідач мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач життям, здоров`ям, навчанням, розвитком дочки ніколи не цікавився, не спілкується з нею, участі у їх вихованні не приймає, добровільно не забезпечує матеріально, тому рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2018 року з нього стягнуті аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, які він сплачує із затримкою. Із 2018 року дитина сторін проживає разом з матір`ю в Республіці Польща.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покладено контроль на орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Сумської міської ради за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Романенко Є.О., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

Не погоджується з висновком суду про відсутність передбачених ст. 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який умисно, свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно дочки протягом 17,5 років. Судом лише перераховано докази у справі без належної їх оцінки. Вказує, що за все життя відповідач лише кілька разів бачив дочку у відділі ДВС при зустрічі з державним виконавцем з питань сплати аліментів, що ним не заперечується. Вважає, що сам по собі факт заперечення відповідачем проти позову та заяви в суді про намір знайти дочку та встановити з нею контакт, не свідчать про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити до неї ставлення. Зазначає, що як за 17 років, так і за пів року судового розгляду цієї справи, відповідач не проявляв жодного інтересу до дитини, не було будь-якої ініціативи з його боку на спілкування з дочкою.

Доводить, що стягнення аліментів у примусовому порядку не може свідчити про усвідомлене піклування про дитину. Взявши до уваги відсутність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, суд не врахував, що згідно розрахунку державного виконавця протягом усього періоду стягнення аліменти сплачувалися нерегулярно та не в повному обсязі, а заборгованість була погашена тільки після подачі позову про позбавлення батьківських прав.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони повідомлені належним чином, проте в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін.

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Романенка Є.О. про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскілки явка сторін до апеляційного суду не є обов`язковою, позиція позивача та його представника є чіткою і зрозумілою. Потреби в особистих поясненнях адвоката Романенка Є.О. колегія суддів не вбачає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Відповідно до листа КУ Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ст. №9 №229.01-15 від 12 жовтня 2023 року, ОСОБА_3 навчалася у закладі з 15.08.2016 року по 20.08.2018 року. Мати дитини приводила і забирала доньку з навчального закладу, приймала участь у батьківських зборах, опікувалася питаннями щодо навчання дитини. Батько за період навчання ОСОБА_3 жодного разу не цікавився шкільним життям дитини, у батьківських зборах участі не приймав, навчальний заклад не відвідував (а.с. 11).

Згідно характеристики загальноосвітнього ліцею Шкільного товариства ім. М.Рея в м. Бєльсько-Бяла № 402/2023 ОСОБА_3 є ученицею ліцею з 1 вересня 2020 року. Впродовж всього періоду навчання зв`язок з батьком був відсутній. Контакт між класним керівником та матір`ю учениці здійснюється через обліковий запис. Мати також відвідує батьківські збори. ОСОБА_3 має хороші результати в навчанні, середній бал склав -4,36, а відвідування 84,29%, усі пропуски занять обґрунтовані з облікового запису ОСОБА_5 (а.с. 13).

За даними довідки Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №109321 від 30 жовтня 2023 року, заборгованість по аліментам на утримання доньки ОСОБА_3 станом на 1 листопада 2023 року у ОСОБА_2 відсутня (а.с. 38).

Із рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 листопада 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 заперечував проти позову про стягнення з нього додаткових витрат на дитину. Вказаним рішенням в позові було відмовлено за необґрунтованістю.

На підтвердження того, що дитина потребує лікування надана медична документація.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що раніше дитина скаржилася на те, що батько не спілкується з нею та не цікавиться її життям.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що дитина жила з батьками позивача, її вихованням займалася мати.

Свідок ОСОБА_8 , який є батьком позивачки, пояснив, що відповідач життям доньки не цікався, з дитиною не спілкувався.

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може застосовуватися судом у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків та конкретних обставин справи, однак позивач всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно дочки за обставин, що склалися. При цьому суд першої інстанції правильно взяв до уваги ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків щодо дочки, яка з його дозволу проживає за кордоном де змінила засоби зв`язку, те, що таке позбавлення не забезпечуватиме інтереси дитини та, попередивши його про необхідність зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків, дійшов висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вона, він ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У ст. 150 СК України перелічені обов`язки батьків щодо виховання дитини, зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України).

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до п. 18 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції врахував вказані норми та за недоведеності фактів свідомого, систематичного, умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, відсутності доказів застосування інших заходів попередження та впливу, надавши критичну оцінку доводам сторони позивача про доцільність позбавлення його батьківських прав відносно дочки, дійшов обґрунтованого висновку про передчасність застосування такої крайньої міри відповідальності та відсутність підстав для задоволення такого позову.

Відповідач у відзиві на позов висловив заперечення проти доводів позивача про наявність підстав для позбавлення його батьківських прав відносно дочки, вказав про свою зацікавленість подальшою долею своєї єдиної дитини. У суді першої інстанції відповідач заперечував проти позовних вимог, просив не позбавляти його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважаючи це крайнім заходом впливу. Вказував, що від спілкування з дочкою не відмовлявся, але не мав контактів, тому його участь у житті дитини зводиться тільки до сплати аліментів.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Факт сплати ОСОБА_2 аліментів на дитину підтверджується довідкою Зарічного відділу ДВС у місті Суми Східного міжрегіонального УМЮ від 30 жовтня 2023 року про відсутність заборгованості (а.с. 38).

Позивачем не заперечується факт сплати відповідачем аліментів на дочку, а наявність заборгованості по аліментах не може свідчити про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та не є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про прийняття судом рішення без належної оцінки доказів у справі, оскільки надані письмові докази та покази свідків у справі оцінені судом у їх сукупності.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача інтересу до життя дочки.

За встановлених обставин, позивач не довела належними доказами винної поведінки ОСОБА_2 , яка б свідчила про свідоме нехтування виконанням ним своїх батьківських обов`язків щодо їх спільної дочки. Сам по собі факт відсутності ініціативи з його боку на спілкування з дочкою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Колегія суддів зазначає, що права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367-369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Романенка Євгена Олександровича залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов