КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 753/8951/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/9963/2024Головуючий у суді першої інстанції - Цимбал І.К. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Беринді О.О. ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Бериндя Олегом Олеговичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділити ОСОБА_1 в користування житлові кімнати площею 16,9 кв.м. і 10,4 кв.м. та одну лоджію - 3,8 кв.м.;

- виділити ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 14,9 кв.м. та другу лоджію - 3,8 кв.м.;

- залишити в спільному користуванні кухню - 7,3 кв.м., ванну кімнату - 2,1 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., коридор - 12,1 кв.м., комору - 1,1 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він та відповідач є власниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 .

Вказана квартира складається з 3-х кімнат житловою площею 42,2 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 16,9 кв.м., 2-а кімната - 10,4 кв.м., 3-я кімната - 14,9 кв.м., кухня - 7,3 кв.м., ванна кімната - 2,1 кв.м, вбиральня - 1,0 кв.м., коридор - 12, 1 кв.м., комора - 1,1 кв.м., лоджія - 3,8 кв.м, лоджія - 3,90 кв.м. Загальна площа квартири - 73,4 кв.м.

При цьому, позивач займає кімнату площею 16,9 кв.м., а відповідач - 14,9 кв.м.

Разом з тим, позивач вказує, що відповідач відмовляється сплачувати за житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим, він несе тягар утримання майна самостійно, що підтверджується квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.01.2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, на час розгляду даної справи спір про користування квартирою між сторонами відсутній, позивач обрав неналежний спосіб захисту щодо вирішення реального спору (претензії) по утриманню майна, яке перебуває у спільній частковій власності, оскільки вирішується не за рахунок надання у користування більшої частини житлової площі при рівних частках у власності, а шляхом звернення до суду з позовом про стягнення витрат за житлово-комунальні послуги із співвласника, який не несе витрати по утриманню майна в порядку регресу або поділу особових рахунків (а.с. 100-103).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що відповідач під час розгляду справи не заявляв жодних заперечень з приводу встановлення заявленого у позові порядку користування квартирою, не надав альтернативного варіанту такого користування, а також доказів щодо спростовування того факту, що лише позивач та його родина несуть витрати на утримання квартири та сплату житлово-комунальних послуг.

При цьому, зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні спору застосував зовсім інше законодавство, адже позивач не висував саме вимогу про утримання майна (квартири), яке перебуває у спільній частковій власності, шляхом звернення із відповідними вимогами про стягнення витрат за житлово-комунальні послуги із співвласника, який не несе витрати по утриманню майна в порядку регресу або поділу особових рахунків, а лише бажає встановити певний порядок користування квартирою, при якому буде забезпечено права всіх мешканців на належне існування у власному житлі (а.с. 109-111).

Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість. При цьому, пояснив, що порядок користування спільним житлом склався давно і як такого спору між сторонами не має. Наразі виникають суперечки щодо користування кімнатою площею 10,4 кв.м., яка ним і позивачем використовується пропорційно часткам у власності на житло, з урахуванням користування ним меншою житловою кімнатною.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до технічного паспорту спірна квартира розташована на 9 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3-ьох кімнат жилою площею 42,2 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 16,9 кв.м, 2-а кімната - 10,4 кв.м., 3 -я кімната - 14,9 кв.м., кухня площею 7,3 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна - 2,1 кв.м, коридор - 12,1 кв.м, кладова - 1, 1 кв.м. Квартира обладнана лоджією 4,1 кв.м. Загальна площа квартири 69,9 кв.м.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно загальна площа квартири становить 73,4 кв.м., житловва площа квартири - 42,2 кв.м.

Отже, зважаючи на рівність ідеальних часток у праві власності сторін на квартиру, кожному з них належить по 36,7 кв.м. загальної площі квартири та по 21,1 кв.м. житлової площі квартири.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що відповідач відмовляється сплачувати за житлово-комунальні послуги, а отже наявні підстави для встановлення порядку користування спірною квартирою шляхом виділу ОСОБА_1 в користування житлових кімнат площею 16,9 кв.м. і 10,4 кв.м. та однієї лоджії - 3,8 кв.м.; виділу ОСОБА_3 в користування житлової кімнати площею 14,9 кв.м. та другої лоджії - 3,8 кв.м.; залишененя в спільному користуванні кухні - 7,3 кв.м., ванної кімнати - 2,1 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 12,1 кв.м., комори - 1,1 кв.м.

При цьому, фактично позивач займає кімнату площею 16,9 кв.м., а відповідач - кімнату житловою площею 14.9 кв.м.

Так, у відповідності з вимогами статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Указана норма закону регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності.

Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно, а такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦПК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 526/2101/15-ц.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, виділення позивачу у користування двох житлових кімнат площею, що відповідно перевищує належну йому частку житлової площі на 6,2 кв.м. і відповідно зменшує на такий самий розмір належну відповідачу частку житлової площі, що є значним відступленням від відповідності реальних часток ідеальним і свідчить про недотримання внаслідок встановлення такого порядку користування балансу інтересів співвласників, і є непропорційним зменшенням прав відповідача, як співвласника житла.

При цьому, останній такий порядок користування заперечує і бажає також користуватися кімнатою 10,4 кв.м., дотримуючись, як і наразі, принципу рівності часток співвласників у майні.

Отже, з огляду на відсутність іншого варіанту встановлення порядку користування квартирою, запропонованого позивачем, який би забезпечував найбільше дотримання рівності ідеальних часток співвласників реальним часткам у зв`язку із встановленням порядку користування спірною квартирою або допускав у незначних обсягах невідповідність реальних часток ідеальним, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість встановлення порядку користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду щодо їх оцінки.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Бериндя Олегом Олеговичем, - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 07 червня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова