судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М.
за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист пав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів
за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.
Навесні 2014 року в зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя відповідач заблокував її рахунки та припинив нарахування відсотків.
27 березня 2014 року вона подала до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій просила перевести обслуговування її депозитного рахунку з Кримського відділення банку до відділення банку в місті Трускавці. Однак вказана вимога була залишена без задоволення, тому вона 04 квітня 2014 року звернулася до банку із заявою про видачу їй вкладу із нарахованими відсотками. Вказана заява також була залишена без задоволення.
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 21 травня 2021 року, оформленою протоколом судового засідання, залучив до участі в справі як третю особу Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що невиконання банком зобов`язань щодо повернення суми вкладу разом з нарахованими відсотками після отримання банком вимоги вкладника щодо його повернення/видачу «на першу вимогу» або протягом спливу встановленого договором строку (у нашому випадку протягом двох банківських днів після отримання від вкладника заяви про повернення вкладу/розірвання договору), не припиняє подальше нарахування відсотків у розмірі, встановленому договором, до моменту виплати вкладнику всієї суми вкладу разом з відсотками, що належать до сплати відповідно до умов договору.

Враховуючи, що добровільне розірвання депозитного договору з боку банку не відбулося, а в судовому порядку депозитний договір не було розірвано, нарахування відсотків за договором повинно здійснюватися за процентною ставкою, зазначеною в договорі, за увесь період до фактичної виплати вкладнику всієї суми вкладу.

Заява позивача про розірвання договору не відповідає вимогам, встановленим Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267, відповідно до яких запит фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку або нотаріально. Таким чином, депозитний договір, укладений між позивачем та банком, не було розірвано.

Врахувавши тривале та безпідставне невиконання відповідачем законних вимог позивача, недобросовісну поведінку банку, який продовжує використовувати на власну користь неповернуті активи позивача, суд першої інстанції виснував про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, яку вимагає стягнути позивач з відповідача, з 101 237,34 доларів США до 300 000 грн, що є пропорційним, розумним та справедливим, таким, що відповідає завданню цивільного судочинства і не порушує права позивача на отримання передбаченого законом штрафу за прострочення виконання зобов`язань щодо своєчасного повернення банківського вкладу.

Київський апеляційний суд постановою від 29 листопада 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором № SAMDNWFD800 від 04 грудня 2013 року в розмірі 27 000 доларів США, 620,21 доларів США нарахованих, але не знятих відсотків, 838,06 доларів США відсотків за період з 05 квітня 2014 року до 23 січня 2020 року, 3 % річних за період з 23 січня 2017 року до 23 січня 2020 року в розмірі 2 430 доларів США. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що 04 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про повернення вкладу з нарахованими процентами, в зв`язку з чим договір банківського вкладу від 04 грудня 2013 року № SАMDNWFD800 вважається розірваним з квітня 2014, тому суд першої інстанції помилково виснував щодо наявності підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про розірвання договору банківського вкладу з 13 квітня 2023 року, стягнення процентів за договором та пені, оскільки з моменту розірвання (припинення) договору проценти за користування депозитними коштами не нараховуються і пеня згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону про споживачів не нараховується, договірні правовідносини після розірвання депозитного договору припинили свою дію, з цього моменту ОСОБА_1 не є споживачем послуг банку і Закон про споживачів вже не регулює правовідносини між банком та ОСОБА_1 .

Також суд першої інстанції помилково вважав, що подана ОСОБА_1 04 квітня 2014 року заява про видачу грошових коштів за депозитним вкладом не є заявою про розірвання договору банківського вкладу відповідно до вимог закону, оскільки зазначене повністю суперечить правовій позиції Верховного Суду; суд не надав будь-якої оцінки заяві ОСОБА_1 про розірвання договору депозитного вкладу від 14 квітня 2014 року та пункту 5 договору депозитного вкладу про право сторони договору в односторонньому порядку розірвати договір.

На порушення взятих зобов`язань відповідач тривалий час не виконував вимоги вкладника щодо повернення коштів, у зв`язку з чим права та інтереси позивача забезпечуються статтею 625 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, тому необхідно стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних, передбачені частиною другою вказаної вище статті.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у вкладника виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим порушенням грошового зобов`язання, позовна давність за такими вимогами обмежується останніми трьома роками до звернення з позовом.

Позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за статтею 625 ЦК України була заявлена ОСОБА_1 23 січня 2020 року, тому нарахування та стягнення 3 % річних може бути здійснено за період з 23 січня 2017 року до 23 січня 2020 року в розмірі 2 430 доларів США.

Між позивачем та банком припинені правовідносини за депозитним договором, тому частина п`ята статті 10 Закону про споживачів не розповсюджується на спірні правовідносини й такі вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Дугінова Д. А. в грудні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Від АТ КБ «ПриватБанк» у січні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д. А. як на підставу оскарження судового рішення посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України та, зокрема вказує, що само собою звернення позивача із заявою до банку про видачу коштів або розірвання договору не може свідчити про його договірне розірвання, оскільки його дія припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з відсотками, що належить до сплати відповідно до умов договору. Добровільного розірвання договору з боку банку не відбулось, оскільки відповідачем не були виконані передумови розірвання депозитного договору.

Також апеляційним судом були відкинуті вимоги щодо стягнення пені за частиною п`ятою статті 10 Закону про споживачів; суд помилково виснував, що нарахування пені за невиконання банком вимоги з видачі коштів є неможливим у зв`язку з тим, що договір розірвано з квітня 2014 року.

Крім того, апеляційний суд під час розгляду справи не врахував сталу судову практику, викладену в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/26293/16-ц, від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17, та постановах Верховного Суду від 14 січня 2022 року в справі № 712/7740/18, від 22 лютого 2022 року в справі № 757/20428/19, від 22 лютого 2022 року в справі № 757/63364/19, від 26 квітня 2022 року в справі № 539/4098/18, 08 червня 2022 року в справі № 757/61769/19-ц, від 22 червня 2022 року в справі № 219/6058/18, від 28 листопада 2022 року в справі № 202/5076/19, від 31 травня 2023 року в справі № 757/42452/20-ц.

Зобов`язання банком не виконані, договори не припинили свою дію та не набули статусу розірваних, продовжують свою дію та є чинними до їх повного виконання, звернення із заявою про розірвання договорів не може свідчити про їх договірне розірвання, оскільки їх дія припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з відсотками.

Звернення вкладника банку із заявою про розірвання депозитного договору або про видачу коштів не припиняє споживчих правовідносин між ним та банком та не позбавляє вкладника права вимагати пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» як на підставу оскарження судового рішення посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема, вказує, що судом апеляційної інстанції не були враховані при вирішенні спору висновки Верховного Суду про застосування норм права в подібних правовідносинах, викладені в постановах від 06 жовтня 2021 року в справі № 263/11275/18, від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17, від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17, від 23 грудня 2021 року в справі № 910/13/21, від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18.

Банком було надано належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту надання позивачем згоди на переведення боргу від ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон», однак суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам та не зазначив, чому вони є недопустимими.

Відсутність письмової заяви кредитора з викладенням своєї незгоди на переведення його грошових коштів новому боржнику не може вважатися недосягненням сторонами наслідків переведення боргу, оскільки наявні інші форми поведінки кредитора, які могли б свідчити про його ставлення до заміни боржників та переведення боргу.

АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у цій справі; апеляційний суд не конкретизував дату розірвання договору; відсутні підстави для нарахування відсотків після дати розірвання договору банківського вкладу, а саме з 16 квітня 2014 року, оскільки в разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» - задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення ненарахованих відсотків за період з 05 квітня 2014 року до 23 січня 2020 року та в частині стягнення судових витрат скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення ненарахованих відсотків за період з 05 квітня 2014 року до 23 січня 2020 року відмовлено.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Верховний Суд, зокрема, погодився із висновками суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів. Зазначив, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) сформульовано висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону про споживачів, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України в разі його невиконання. Верховний Суд виснував, що апеляційний суд обґрунтовано відмовив у стягненні пені, оскільки в зв`язку з розірванням договору банківського вкладу за заявою вкладника між сторонами припинено договірні правовідносини, тому частина п`ята статті 10 Закону про споживачів не застосовується до спірних правовідносин.

З такими висновками колегії суддів не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п`ята статті 1061 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Апеляційний суд, з яким погодився Верховний Суд, керувався тим, що в зв`язку з розірванням договору банківського вкладу за заявою вкладника між сторонами припинено договірні правовідносини, тому частина п`ята статті 10 Закону про споживачів не застосовується до спірних правовідносин.

Така правова позиція була викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), де зазначалося, що після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону про споживачів, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів не нараховується.

Однак Велика Палата Верховного Суду в подальшому сформулювала інший висновок про застосування частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів та у постановах від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), від 11 жовтня 2023 року в справі № 757/3572/17-ц (провадження № 14-37цс22).

Ухвалою від 24 квітня 2024 року (провадження № 14-44цс24) повернула на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду справу № 189/896/20 за позовом вкладниці АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послугта зазначила, що не може вирішувати питання відступу від висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), оскільки обставини справи № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), де договори банківського вкладу були розірвані за попереднім судовим рішенням, не є подібними до обставин справи № 189/896/20, в якій відсутнє рішення суду про розірвання депозитного договору.

Отже, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), не підлягають врахуванню при вирішенні спору між сторонами через відмінність фактичних обставин справ.

Іншими висновками щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів є постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), від 11 жовтня 2023 року в справі № 757/3572/17-ц (провадження № 14-37цс22).

Велика Палата Верховного Суду від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) застосувала частину п`яту статті 10 Закону про споживачів до правовідносин, де попереднім рішенням суду стягнуто вклади і відсотки за ними та розірвано депозитні договори.

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що за змістом статті 1 Закону про споживачів споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Рішення про присудження є рішенням, яким підтверджуються права, обов`язки та законні інтереси сторін і одну сторону зобов`язується виконати на користь другої певні дії або утриматися від їх виконання.

Рішення про стягнення грошового боргу (в тому числі й коштів за договором банківського вкладу) є типовим рішенням про присудження й лише надає праву вимоги кредитора ознак безпосередньої примусовості у реалізації, нічого не змінюючи у змісті самого спірного правовідношення.

Набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник.

За змістом частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, а згідно з приписами частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, визначених договором або законом. У свою чергу, цивільне законодавство України, зокрема присвячена припиненню зобов`язань глава 50 ЦК України, не містить положень про те, що набрання законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу із зобов`язаної до його сплати особи припиняє зобов`язання, на підставі якого цей борг виник.

Верховний Суд висновує, що набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник. Тому немає жодних підстав вважати, що в разі присудження коштів за договором банківського вкладу за рішенням суду таке зобов`язання виникає не з договору, а з рішення суду про задоволення вимог вкладника.

Такі ж висновки поширюються на обставини розірвання договору банківського вкладу за заявою вкладника в досудовому порядку.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20(провадження № 14-224цс21), в якій вкладник за заявою достроково розірвав договір банківського вкладу, проте банк повернув лише частину депозиту та проценти за ним; решту суми депозиту, процентів за ним і три проценти річних стягнув із банку суд в іншій справі, з посиланням на постанову від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), де відсутнє рішення суду про розірвання депозитного договору.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) прийнята за подібних до цієї справи обставин, тому застосовна до вирішення спору, як і постанова від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21), адже Велика Палата Верховного Суду в ній посилається на свою постанову від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та вважає її релевантною й до правовідносин, де попереднім рішенням суду розірвано депозитний договір.

Крім того, в подібних правовідносинах до цієї справи прийнято постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі № 757/3572/17-ц (провадження № 14-37цс22), в пункті 64 якої зазначено, що банк, який прострочив грошове зобов`язання (порушив обов`язок щодо повернення вкладу та сплати за ним процентів), має не лише віддати основний борг за договором банківського вкладу, але й сплатити передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону про споживачів пеню.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком зобов`язань за договором банківського вкладу підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про споживачів, адже досудова заява про повернення депозиту не припиняє відносини банківського вкладу між сторонами, де вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг відповідно до Закону про споживачів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про споживачів необхідно було розглянути по суті, перевірити обґрунтованість заявленої суми та задовольнити позов у цій частині відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду (постанови від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15 (провадження № 14-184цс20), від 18 квітня 2023 року в справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21)) щодо порядку нарахування такої пені.

Суддя О. М. Ситнік