Справа № 489/4644/23
Провадження № 2/489/170/24
РІШЕННЯ

Іменем України

01 квітня 2024 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Костюченка Г.С.,

із секретарем судових засідань Савковою К.А.,

за участі:

представника позивачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановив:

В серпні 2023 позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги мотивували тим, що їм на праві власності на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2023 по справі № 489/8011/18 в рівних частках по 1/2 частині кожному належить кв. АДРЕСА_1 . Вказану квартиру вони отримали в порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час позивачі мають намір на власний розсуд розпорядитись належною їм квартирою, однак позбавлені такої можливості, оскільки в ній безпідставно проживає стороння особа - відповідач по справі ОСОБА_4 , яка проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з їх батьком ОСОБА_5 . Позивачі неодноразово звертались до ОСОБА_4 з вимогою звільнити належне їм на праві власності житлове приміщення, проте такі вимоги відповідачем було проігноровано. Вона не допускає ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до спірної квартири, використовує її для власного проживання - не зважаючи на те, що зареєстрована в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності. ОСОБА_4 ігнорує вимоги власників, не звільняє спірну квартиру, користується комунальними послугами, при цьому не сплачуючи за них, в зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 14.08.2023 в загальному розмірі 39 067,27 грн. Факт протиправного проживання відповідача в кв. АДРЕСА_1 підтверджується актом ОСББ Мій дім - 15 від 17.07.2023.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять суд усунути перешкоди у здійсненні ними права власності шляхом виселення ОСОБА_4 з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; стягнути з відповідача на їх користь понесені судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні представник позивачів адвокат Мілюченко В.А. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Клопотання про допит свідків не підтримала. Надала суду розрахунок витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги та докази їх оплати.

Представник відповідача адвокат Цюпа В.П. раніше в судових засіданнях яке позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що рішення суду, на підставі якого позивачі набули право власності на спірну квартиру, на теперішній час оскаржено ОСОБА_4 в касаційному порядку.

В судове засідання представник відповідача двічі не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення представника позивачів, з`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини.

02.03.2023 Ленінським районним судом м. Миколаєва постановлено рішення по справі № 489/8011/18, відповідно до якого встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01.01.2004 по день смерті останнього 07.08.2018; визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на кв. АДРЕСА_3 по 1/2 частки за кожним в порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 14.07.2023 по справі № 489/8011/18 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2023 залишено без змін.

Відповідно рішення суду, за яким позивачі набули право власності на кв. АДРЕСА_3 набрало законної сили 14.07.2023.

У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав від 11.05.2023 ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частка кв. АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 11.05.2023 ОСОБА_3 на праві власності належить 1/2 частка кв. АДРЕСА_1 .

Зі змісту позовної заяви та пояснень представників сторін вбачається, що у спірній квартирі АДРЕСА_4 проживає відповідач ОСОБА_4 . Вказана обставина підтверджується також Актом про підтвердження факту проживання в квартирі без реєстрації від 17.07.2023, посвідченого головою ОСББ Мій дім 15 Варша Н.С., згідно якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 07.08.2018 проживає без реєстрації в кв. АДРЕСА_3 .

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 10.10.2023 № 16.27-30268-2023 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 25.02.1988 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що квартира за вказаною адресою належить відповідачу на праві власності.

В добровільному порядку виселитись із належної позивачам кв. АДРЕСА_3 відповідач ОСОБА_4 відмовляється.

19.07.2023 від імені представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_6 на адресу ОСОБА_4 було направлено вимогу, згідно якої останній запропоновано звільнити/виселитись із кв. АДРЕСА_3 , яку вона незаконно займає з 08.08.2018 і до теперішнього часу. Вказану вимогу відповідачем було проігноровано та залишено без виконання.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 також посилаються на те, що в період незаконного проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі вона не здійснює оплату за комунальні послуги, внаслідок чого станом 03.08.2023 утворилась заборгованість за послуги з управління багатоквартирним будинком 5 767,61 грн., станом на 08.08.20213 за оплату користування домофоном 500,00 грн., станом на 07.08.2023 за постачання холодної води 5 654,40 грн., станом на 07.08.2023 за послуги з централізованого опалення 12 810,31 грн., станом на 10.08.2023 за газопостачання 1 118,02 грн., станом на 07.08.2023 за електроенергію 13 009,68 грн., станом на 04.08.2023 за транспортування газу 204,25 грн., станом на 12.07.2023 за газопостачання 189,14 грн. Всього заборгованість за комунальні послуги становить 39 064,27 грн., на підтвердження чого надано витяг з особового рахунку за адресою: АДРЕСА_5 .

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України (Велика Палата) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» від 14.07.2020 року № 8-р/2020

Положенням ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У позовній заяві позивачі посилаються на те, що відповідач добровільно виселятися зі спірної квартири відмовляється. Проживання відповідача у вказаній квартирі позбавляє позивачів можливості повноправно здійснювати свої права власників, на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм майном.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В сукупності вищезазначені норми матеріального права визначають право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Верховний суд у постанові від 10.12.2021 року у справі № 372/808/19 сформував правовий висновок, що власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

В постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, що ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Велика Палата дійшла висновку, що законодавець при прийнятті ЦК України у ст. 9 ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

При вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 10.10.2023 за № 16.27-30268-2024 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 25.02.1988 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

В силу ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши виселення відповідача із спірної квартири на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку, що виселення відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, позивачі як власники спірної квартири не мають можливості реалізувати свої права щодо володіння та користування своєю власністю, відповідач чинить перешкоди позивачам у користуванні належним їй майном. При цьому відповідач має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Слід зазначити, що реєстрація місця проживання особи тісно пов`язана з її правами на володіння та користування житлом, а тому відповідач не є тією особою, що може стати безхатченком.

Виселення відповідача зі спірної квартири переслідує легітимну мету, зазначену у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, захист права власності на майно позивачів. Отже таке виселення не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Суд враховує, що права позивачів, як власників квартири, захищені також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому вважає, що обраний ними спосіб захисту відповідає об`єму їх прав відповідно до ст. 321 ЦК України, оскільки захисту підлягає саме власність та можливість правомірно володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, при цьому суд враховує інтереси відповідача, яка жодних правомочностей щодо квартири (житла) не має, зареєстрована за іншою адресою та у разі виселення із квартири забезпечена житлом.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. на користь позивачів, в рівних частках по 536,80 грн. на користь кожного.

Також представником позивачів заявлено вимогу про стягнення з відповідача на їх користь судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою в розмірі 5 000, 00 грн. В обґрунтування понесених витрат представником позивачів надано суду копію договору про надання правової допомоги № 26/1 від 26.01.2024; копія свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю; розрахунок витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги; квитанції про оплату гонорару за договором про надання правничої допомоги. Таким чином, суду надано докази на підтвердження розміру витрат та фактичної оплати.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничоїдопомоги за рахунок дерджави.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок), в рівних частках по 536,80 грн. на користь кожного.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрати пов`язані з наданням правничої допомоги у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень), в рівних частках по 2500 грн. на користь кожного.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ;

позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ;

відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 01 квітня 2024 року.

Суддя Г.С. Костюченко