УХВАЛА

10 червня 2024 року

м. Київ

справа № 644/2302/22

провадження № 61-7767ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року та постанову Харківськогоапеляційного суду від 27 лютого 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки та

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики та визнання недійсним договору іпотеки.

Вказував, що 27 грудня 2021 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 були підписані договір позики на суму 327 360,00 грн та договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язання за першим договором. Однак фактично він не отримував від відповідачки вказаної суми грошових коштів, оскільки метою укладення цих договорів було забезпечення майнових інтересів ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_3 на частку в праві власності на квартиру, яка належала

ОСОБА_4 , з якою він мав намір укласти договір довічного утримання.

ОСОБА_4 , яка була його сусідкою за під`їздом в буд. АДРЕСА_1 , виявляла бажання, щоб він здійснював догляд за нею, однак подружжя Сталінських, які також мешкали в цьому під`їзді і були знайомі як з ним, так і з ОСОБА_4 , викрали правовстановлюючі документи на її квартиру, необхідні для укладення договору довічного утримання, і погоджувались їх віддати лише за умови, що він виплатить їм половину вартості квартири

ОСОБА_4 в сумі 15 000,00 дол. США. У зв`язку з такими обставинами він звертався до органів поліції, проте заяву про злочин не прийняли, а через слабкий стан здоров`я ОСОБА_4 він не хотів повідомляти останню про ці обставини, тому був змушений погодитись на умови Сталінських. Так як всієї суми в нього не було, він передав 27 грудня 2021 року ОСОБА_2 3 000,00 дол. США як виплату першої частини з 15 000,00 дол. США, а в якості гарантії виплати решти суми в розмірі 12 000,00 дол. США він та ОСОБА_2 домовились укласти договір позики на вказану суму та договір іпотеки, предметом якого була належна йому на праві власності квартира за адресою:

АДРЕСА_2 . В подальшому він передав ОСОБА_2 ще 1 000,00 дол. США на виконання досягнутих домовленостей.

Відсутність факту передачі грошей за оспорюваним договором позики він вважав підставою для визнання такого договору неукладеним, що так само дає підстави для визнання іпотечного договору недійсним та стягнення з відповідачки

4 000,00 дол. США як безпідставно отриманих.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати неукладеним договір позики від 27 грудня 2021 року;

- визнати недійсним іпотечний договір від 27 грудня 2021 року;

- стягнути зі ОСОБА_2 4 000,00 дол. США.

23 жовтня 2023 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

18 грудня 2023 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова повернуто ОСОБА_1 сплачений судовий збір.

18 грудня 2023 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту кв.

АДРЕСА_3 , які були вжиті на підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 січня 2023 року.

27 лютого 2024 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова

від 23 жовтня 2023 року задоволено частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду

м. Харкова від 18 грудня 2023 року залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року залишено без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції постанови.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року про скасування заходів забезпечення позову залишено без змін.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2023 року про повернення надмірно сплаченого судового збору залишено без змін.

23 травня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року та постанову Харківськогоапеляційного суду від 27 лютого 2024 року.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, з огляду на таке.

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє в відкритті касаційного провадження в справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову в відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

У силу вказаної імперативної норми процесуального права повторне касаційне оскарження судового рішення однією і тією ж особою заборонено, а тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Таке процесуальне обмеження, передбачене пунктом 3 частини другої

статті 394 ЦПК України щодо повторної подачі касаційної скарги після відмови у відкритті касаційного провадження на те саме судове рішення, є загальним для всіх суб`єктів, що узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а тому не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З інформації Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що

02 квітня2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звертався до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року та постанову Харківськогоапеляційного суду від 27 лютого 2024 року.

12 квітня 2024 року ухвалою Верховного Суду відмовлено в відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року.

Касаційний суд виснував, що касаційна скарга подана на судові рішення в малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню. Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містили.

Отже, відсутні правові підстави для повторного розгляду поданої

ОСОБА_1 касаційної скарги на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року та постанову Харківськогоапеляційного суду від 27 лютого 2024 року.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції відповідно до норм чинного ЦПК України не наділений повноваженнями щодо перегляду касаційних скарг на судове рішення, коли є ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

ЦПК України не передбачає інституту повторного перегляду судових рішень після їх розгляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з позицією ЄСПЛ, висловленою у рішенні від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява

№ 28249/95).

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення у справі «Світлана Науменко проти України»

від 09 листопада 2004 року, заява № 41984/98, § 53).

В ухвалах від 06 березня 2024 року в справі № 465/2023/18 (провадження

№ 61-3082ск24), від 19 березня 2024 року в справі № 404/3586/22 (провадження

№ 61-3906ск24), від 21 березня 2024 року в справі № 703/2330/22 (провадження

№ 61-3617ск24) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду також виснував про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі з огляду на те, що повторне подання касаційної скарги після відмови в відкритті касаційного провадження на те саме судове рішення не передбачено.

Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду

м. Харкова від 23 жовтня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання неукладеним договору позики, визнання недійсним договору іпотеки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

Є. В. Петров

В. В. Пророк