печерський районний суд міста києва
Пр. № 2-1991/24
08 травня 2024 року Печерський районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Новака Р.В.
при секретарі Бурячок А.І.
позивач по первісному позову (відповідач по зустрічному позову): ОСОБА_1
відповідач по первісному позову: державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович
відповідач по первісному позову: товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ДЕПТ ФІНАНС»
відповідачі по зустрічному позову ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (в інтересах яких діє ОСОБА_1 ),
предмет та підстави позову - визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, порушення права власності,-
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача Вадима Вікторовича, nовариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та за зустрічним позовом nовариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням-,
Разом з позовною заявою, позивач звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 211,20 кв.м.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.10.2018 справу за вказаним позовом передано до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю, для подальшого розгляду.
Ухвалою суду від 21.11.2018 справу за вказаним позовом прийнято до провадження, за правилами загального позовного провадження.
В той же день, ухвалою суду накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною пло.щею 211,20 кв.м.
19.09.2019 від ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» надійшов у справі відзив, відповідно до якого, позовну заяву ОСОБА_1 вважав необгрунтованою, вказував, що позивач тривалий час не виконував зобов`язань за кредитним договором, тому відповідач був змушений звернутись до Дніпровського районного суду м. Києва із позовними вимогами про стягнення заборгованості. 29.08.2013 задоволено позовні вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» та стягнуто з позивача на користь ПАТ «Кредитпромбанк» суму заборгованості за кредитом - 4994794,64 грн.; суму заборгованості за процентами - 1393383,93 грн.; пеню за несвоєчасне погашення кредиту 324713,67 грн; суму штрафу за ненадання банку копії договору страхування у встановлені строки 151200,00 грн.; витрати по оплаті ІТЗ 120,00 грн. та витрати по оплаті державного мита 1700,00 грн., а всього стягнуто 6865912,24 грн. Проте, ОСОБА_1 рішення суду не виконував, у зв`язку з чим у іпотекодержателя, тобто відповідача, виникло право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
У той же день, ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідачів. В обгрунтування позовних вимог позивач за зустрічним позовом зазначив, що у спірній квартирі, на даний час, зареєстровані такі особи: ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 . Вважає, що відповідач-2 та відповідач-3 є особами, які втратили право користування квартиру АДРЕСА_1 . Квартира належить на праві власності позивачу за зустрічним позовом. Позивач за зустрічним позовом сплачує плату за комунальні послуги та інші платежі. Розмір плати за комунальні послуги залежить від кількості осіб, місце яких зареєстроване в даному будинку. Оскільки відповідач 2 та відповідач 3 не відносяться до членів сім?ї позивача за зустрічним позовом, а позивач за зустрічним позовом договорів найму з ними не укладав, згоду на їхнє проживання не надавав, тому, вони є такими, що втратили право користування квартиру АДРЕСА_1 . Між відповідачами та позивачем, якому на праві власності належить квартира, яка була предметом іпотеки не було встановлено порядок права користування квартирою. Тобто, відповідач-2 та відповідач-3, які зареєстровані у квартирі, яка була предметом іпотеки, продовжують бути незаконно зареєстрованими в квартирі, яка належить вже позивачу за зустрічним позовом. Таким чином, порушено право позивача за зустрічним позовом на користування квартирою на власний розсуд у зв?язку з реєстрацією місця проживання, відповідача-2, відповідача-3 у вказаній квартирі. Крім того, зазначив, відповідач-2 та відповідач-3 фактично не проживають у вказаній квартирі, оскільки ця квартира є непридатною для проживання, у взяку з тим, що в ній не проведено ремонту. Зокрема, в квартирі відсутня сантехніка (ванна, унітаз) та інші необхідні для життя речі. Також звертає увагу суду на той факт, що відповідач-2 та відповідач-3 були зареєстровані в квартирі з порушеннями п. 3.1.12 іпотечного договору, оскільки відповідач за зустрічним позовом зобов?язувався не вчиняти дій щодо реєстрації місця перебування або місця проживання місцем знаходження іпотечного майна інших осіб крім іпотекодавця.
Ухвалою судувід 22.05.2020 зустрічна позовна заява залишена без руху.
На виконання вимог ухвали представником відповідача було подано заяву від 03.09.2020, згідно якої, просив прийняти до розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Протокольною ухвалою суду від 05.10.2020 прийнято зустрічну позовну заяву від 19.09.2020 в частині вимог про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Ухвалою суду від 21.11.2022 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив.
Відповідач в судове засідання не з`явився, від адвоката Яцко В.В. надійшла заява про розгляд справи без участі, зустрічні позовні вимоги підтримував.
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про дату судового засідання повідомлялись належним чином, за відомою суду адресою місцезнаходження відповідачів неодноразово повертався конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у нійдоказів. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступноговисновку.
Судовим розглядом встановлено, що 31.01.2008 між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитнийдоговір№ 49.35/363/08-СС, відповідно до якого позивач надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 5040000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 13,65% річних з кінцевим терміном повернення грошей - 31.01.2027.
Кошти були видані ОСОБА_1 в повному обсязі в порядку та в строки, передбачені договором, що не оспорювалось сторонами, в ході судового розгляду.
31.01.2008 між ВАТ «Кредитпромбанк» та позивачем було укладено іпотечний договір№33/363/1363/08-СС, за умовами якого у якості забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором №49.35/363/08-СС, позивач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов?язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов?язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщоінше не передбачено законом.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов?язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 4.3 іпотечного договору у разі порушення іпотекодавцем умов кредитного договору іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і, якщо протяго цього строку зобовязання, забезпечені іпотекою не будуть виконані, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на іпотечне майно.
Тим самим, п.п. 4.1,4.2, 4.3 договору і є відповідним застереженням в іпотечному договорі, яке прирівняне до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, та яке є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.
Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник зобов?язаний щомісяця вносити кошти в рахунок повернення кредиту в порядку та розмірах, визначених кредитним договором.
ОСОБА_1 в порушення умов графіку повернення коштів протягом певного часу не проводив платежів в рахунок повернення позики.
ПАТ «Кредитпромбанк» звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою до позивача про стягнення заборгованості за договором кредиту.
29.08.2013 Дніпровський районний суд міста Києва прийняв рішення у справі 755/9127/13-ц, яким задовольнив позовні вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» та стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» 4994794,64 грн. суму заборгованості за кредитом; 1393383,93 грн. суму заборгованості за процентами; 324713,67 грн. пеню за несвоєчасне погашення кредиту; 151200,00 грн. суму штрафу за ненадання банку копії договору страхування у встановлені строки; 120,00 грн. витрати по оплаті ІТ3 та 1700,00 грн. витрат по оплаті державного мита, а всього стягнуто 6865912,24 грн.
Вказане рішення ОСОБА_1 не виконав, що підтверджує порушення іпотекодавцем, тобто ОСОБА_1 , умов кредитного договору, у зв?язку з чим у іпотекодержателя виникло право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, в тому числі шляхом набуття права власності на іпотечне майно.
Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 27.09.2013 укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» тa ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк» відступило на користь ПАТ «Дельта Банк» всі права за кредитним договором № 49.35/363/08-СС від 31.01.2008 та іпотечним договором №33/363/1363/08-СС укладеними між ВАТ «Кредитпромбанк» та позивачем.
Таким чином, з 27.09.2103 ПАТ «Дельта Банк» набув прав кредитора та іпотекодержателя за вказаними договорами.
Судом також встановлено, що 29.08.2017 ПАТ «Дельта Банк» направив ОСОБА_1 лист-вимогу №02.44/917/17 про погашення заборгованості за кредитним договором №49.35/363/08-СС від 31.01.2008.
Зі змісту листа-вимоги ОСОБА_1 було повідомлено про те, що у разі не задоволення вказаної вимоги та непогашення заборгованості за кредитним договором, іпотекодержатель може задовольнити свої вимоги шляхом прийняття у власність предмета іпотеки.
Вказану вимогу було направлено на адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Згідно поштового повідомлення про вручення позивач отримав вказаний лист особисто 01.09.2017.
Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 отримав належне повідомлення від іпотекодержателя, як того вимагає Закон України «Про іпотеку» та п.4.3 договору про іпотеку.
Вказані обставини спростовують доводи позивача про неотримання повідомлення від імені іпотекодержателя, оскільки на момент направлення відповідного повідомлення саме ПАТ «Дельта Банк» був іпотекодержателем по іпотечному договору.
При цьому закон не містить вимоги про повторне направленнявноги іпотекодавцю, у разі зміни іпотекодержателя за відповідним договром іпотеки.
17.04.2017 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» було укладено договір №384 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» всі права за кредитним договором №49.35/363/08-СС від 31.01.2008 та іпотечним договором № 33/363/1363/08-СС укладеними між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 .
Окрім того, 17.04.2017 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» було укладено договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» всі права іпотечним договором № 33/363/1363/08-СС укладеними між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 ..
Таким чином з 17.04.2018 ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» набув прав кредитора та іпотекодержателя за вказаними договорами.
Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 2) подання документів, що подаються разом із азявою про державну реєстрацію прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну рестрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об?єкти та суб?єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до п. 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний рестратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Згідно п.57 Порядку, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв?язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов?язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов равочину.
Згідно п. 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателеміпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Отже, вищевказаним пунктом Порядку визначено вичерпний перелік обов?язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя (що узгоджується з правовою позицією ВСУ, викладеною в постанові №21-1458а16 від 11.04.2017).
Судом встановлено, що банк зі свого боку належним чином виконав всі вищезазначені вимоги, в тому числі надав копію письмової вимоги про усунення порушень, надісланих іпотекодержателеміпотекодавцю, документ (зворотнє повідомлення про отримання), що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником вказаних письмових вимог.
Вказані обставини підтверджують законність дій нотаріуса (відповідача-1) щодо реєстрації за ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» права власності на об?єкт іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .
Суд не приймає до уваги доводи позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» не є банківською або фінансовою установою з огляду на наступне. Так, товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ДептФінанс» є фінансовою установою, включено до Реєстру фінансових установ. Згідно витягу з рестру фінансових установ ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» має право здійснювати наступну діяльність: надання послуг з фінансового лізингу, наданняболу з факторингу, надання гарантій та поручительств, залучення фінансових активів із зобов?язанням щодо наступного їх повернення, надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Вказана інформація розміщується на сайті національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та підтверджується витягом з реєстру. Наведене дає підстави вважати, що ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» мало всі законні підстави отримувати права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, а також звертати стягнення на предмет іпотеки в рахунокпогашення кредитних зобов`язань. Вказані обставини спростовують твердження позивача про незаконність відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» та незаконність дій останнього щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.
Щодо зустрічних позовних вимог «ФК «ДептФінанс» слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За приписами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Звертаючись із зустрічним позовом до суду, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, з підстав, передбачених ст. 391 ЦК України, посилаючись на те, що новим власником цієї квартири шляхом набуття права власності на іпотечне майно.
За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Так, судом встановлено, що чином з 17.04.2018 ТОВ «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» набуло прав кредитора та іпотекодержателя за вказаними кредитними договорами.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».
Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно із ч. 4 ст. 33 Закону Законом України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За положеннями ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону.
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).
У даному випадку, спір виник у зв`язку з тим, що квартира належить на праві власності позивачу за зустрічним позовом. Позивач за зустрічним позовом сплачує плату за комунальні послуги та інші платежі. Розмір плати за комунальні послуги залежить відкількості осіб, місце яких зареєстроване в даному будинку. Оскільки відповідач 2 та відповідач 3 за зустрічним позовом не відносяться до членів сім?ї позивача за зустрічним позовом, а позивач за зустрічним позовом договорів найму з ними не укладав, згоду на їхнє проживання не надавав, тому, за думкою позивача за зустрічним позовом вони є такими, що втратили право користування на квартиру АДРЕСА_1 .
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.09.2021 у справі № 345/2518/19 зазначає, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.
Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої, передбачені підстави виселення.
Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 295/4514/16-ц зроблено правовий висновок, що тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту ст. 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.
У разі, якщо право власності на житло набуто в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», то питання про втрату права користування житлом його колишніх власників має вирішуватися відповідно до цього Закону.
Згідно із ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються, як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР, що узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду України від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16, від 21.10.2015 у справі № 6-1484цс15).
Виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями ст. 109 ЖК УРСР.
Відповідно до цієї норми виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.
Як встановлено судом, новий власник спірного житлового приміщення мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.
Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель повинен виконати вимоги ст.109 ЖК УРСР. Тобто, за наявності відповідних правових підстав, передбачених цією статтею, обов`язок забезпечення осіб, які підлягають виселенню з іпотечного майна, іншим житловим приміщенням, покладається саме на іпотекодержателя.
Позовні вимоги в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням обґрунтований тим, що позивач за зустрічним позовом не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки квартира фактично обтяжена правом на проживання у ній колишнього власника та членів його сім`ї.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
Таким законом є ст. 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення у передбачених цією нормою випадках.
Внаслідок відмови в задоволенні позову неволодіючий власник несе певні обмеження, проте такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника, що спростовує доводи позивача про те, що наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні створює перешкоди власнику в реалізації права на вільне розпорядження належним йому майном.
За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Проте, як вбачається з позовної заяви, позивачем не заявлено вимог про виселення відповідачів.
Крім зазначеного, у позовній заяві позивач вказує, що місцеперебування відповідачів йому невідоме; факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації позивач підтвердити не може; про поважність причин відсутності відповідачів за місцем реєстрації позивач не обізнаний.
Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу не проживання та причин не проживання відповідачів у спірній квартирі на підтвердження вимог позивача саме щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі №201/7237/17, у якій встановлено, що банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог банк посилався на те, що судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та визнано право власності за банком на вказане житло, однак відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, не сплачують кошти за комунальні послуги чим чинять перешкоди власнику майна у його користуванні. У вказаній справі Верховний Суд відхилив касаційну скаргу банку та погодився з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав непроживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки з тих підстав, що останні не проживають у квартирі та покинули житлове приміщення у добровільному порядку, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються.
Крім того, суд звертає увагу, що порядок зняття особи з задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) встановлено у ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», згідно з п. 2 ч. 1 якої зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення управах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
З огляду на вищезазначені норми матеріального права та встановлені обставини, вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 72, 109 Житлового кодексу Української РСР, Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 316, 317, 321, 328, 391 ЦК України, ст.ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача Вадима Вікторовича, товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.
В задоволенні зустрічного позову товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ДЕПТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії рішення.

позивач по первісному позову (відповідач по зустрічному позову, який діє який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ): ОСОБА_1 , АДРЕСА_2

відповідач по первісному позову: державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, 02000, м. Київ, вул. Червоноткацька, 20

відповідач по первісному позову: товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ДЕПТ ФІНАНС», 01601, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 33-Б, прим. 304

відповідачі по зустрічному позову ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (в інтересах яких діє ОСОБА_1 ), АДРЕСА_3

СУДДЯ Р.В. Новак