Провадження № 22-ц/801/433/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 рокуСправа № 127/20914/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Шемети Т. М., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Вінницької окружної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

за апеляційною скаргою Вінницької окружної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 21 листопада 2023 року у м. Вінниці суддею цього суду ОСОБА_2 , дата складання його повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Вінницької місцевої прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Позов мотивний тим, що 15 січня 2008 року постановою слідчого СВ Замостянського РВ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції ОСОБА_3 позивачу було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

13 січня 2008 року ОСОБА_1 був затриманий цим же слідчим, а на підставі постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 15 січня 2008 року відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання.

21 грудня 2009 року ОСОБА_1 було взято під варту працівниками конвойної служби ГУМВС України у Вінницькій області в опіковому відділенні Вінницької обласної клінічної лікарні згідно постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 08 грудня 2009 року, а 22 січня 2010 року він прибув до ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1).

19 лютого 2010 року вироком Замостянського районного суду м. Вінниці ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі. Згідно ст. 71 КК України з урахування вироку Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 березня 2006 року остаточне покарання визначено шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання у вигляді 12 років позбавлення волі.

29 квітня 2010 року ухвалою Апеляційного суду Вінницької області вирок Замостянського районного суду м. Вінниці від 19 лютого 2010 року залишено без змін.

12 липня 2011 року ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вирок Замостянського районного суду м. Вінниці від 19 лютого 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 квітня 2010 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду.

12 квітня 2013 року вироком Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі. Згідно ст. 71 КК України з урахування вироку Замостянського районного суду м. Вінниці від 24 березня 2006 року остаточне покарання визначено шляхом часткового приєднанням невідбутої частини покарання у вигляді 12 років позбавлення волі.

17 липня 2013 року ухвалою Апеляційного суду Вінницької області вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2013 року стосовно ОСОБА_1 скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд, але іншим складом суду.

28 травня 2014 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області відносно ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 28 травня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

29 грудня 2015 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, направлено прокурору Вінницької місцевої прокуратури для організації додаткового розслідування.

29 грудня 2017 року постановою прокурора Вінницької місцевої прокуратури у Вінницькій області Козира С.В. кримінальне провадження, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з тим, що невстановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати.

20 лютого 2019 року першим заступником керівника Вінницької місцевої прокуратури Семчишину А.А. було роз`яснено, що проведеною перевіркою та вивченням матеріалів кримінального провадження доводи позивача щодо можливих неправомірних дій працівників органів прокуратури свого підтвердження не знайшли.

Позивач вказував на те, що під судом та слідством він перебував з 15 січня 2008 року по 29 грудня 2017 року, що тривало 8 років 11 місяців 14 днів.

Також у позові він зазначав, що зв`язку із вищенаведеним він був позбавлений прав людини, що гарантуються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а саме: був позбавлений права на працю, адже за вказаний період втратив своє джерело доходу, не зміг займатись підприємницькою діяльністю, якою займався раніше; був позбавлений права на сім`ю, оскільки від переживань 08 травня 2008 року померла його мати, 10 червня 2008 року позивач розлучився та в подальшому створити сім`ю вже не зміг, бо його подруга, з якою він мав намір укласти шлюб, померла від отриманих травм, а він був незаконно звинувачений в її смерті; був позбавлений права на спілкування зі своєю дочкою.

Незаконні дії органів досудового слідства, прокуратури, суду призвели до того, що стан здоров`я позивача значно погіршився, він набув серйозне хронічне захворювання органів травлення, оскільки перебування під слідством та судом супроводжувались нервовим напруженням, переживаннями негативних емоцій, а пенітенціарна служба надавала йому незадовільне харчування. Під час перебування в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» із 22 січня 2010 року по 03 червня 2010 року позивач захворювань не мав, при поступленні в установу був оглянутий лікарями, а за весь період перебування там за медичною допомогою не звертався. Натомість при перебуванні в ДУ «Стрижавська виправна колонія (№81)» з 04 червня 2010 року по 06 жовтня 2011 року в нього погіршився стан здоров`я, з`явились скарги на болі в органах травлення, було встановлено захворювання гастрит. В умовах позбавлення волі, за відсутності належної медичної допомоги, відсутності допомоги від сім`ї, оскільки сім`ї не мав, змушений був лікуватись періодично, самостійно.

Після звільнення з місць позбавлення волі позивач звернувся за кваліфікованою медичною допомогою, внаслідок чого був госпіталізований до міської клінічної лікарні № 1, де перебував з 13 травня 2015 року по 23 травня 2015 року, що підтверджується випискою із історії хвороби № 3468 від 23 травня 2015 року, на даний час хвороба є хронічною, він постійно приймає відповідні ліки.

В результаті таких незаконних дій ОСОБА_1 був позбавлений права користуватись належним йому як співвласнику житлом, а саме кв. АДРЕСА_1 , де він мав 1/3 частку у праві власності, на яку постановою слідчого від 23 квітня 2008 року накладено арешт.

Після довготривалих намагань та звернень позивача на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 21 червня 2018 року (справа №127/17495/13-к) за заявою ОСОБА_1 було скасовано обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що повернуло йому право на вільне пересування, обрання на свій розсуд місця проживання, перебування, але до цього часу він позбавлений права володіння, користування розпорядження належною часткою у праві власності на вказану вище квартиру, на яку накладений арешт поставною слідчого від 23 квітня 2008 року.

Завдану незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, судом позивачу моральну шкоду він оцінює в 8 971 940 грн., тобто в 20-кратному розмірі мінімального розміру моральної шкоди (4 173 грн. х 107 місяців і 14 днів х 20 = 8 971 940 грн.). При визначенні такої суми позивач виходив з того, що відшкодування моральної шкоди обраховується з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом у відповідності до ч. 1 ст. Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянине незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, орган досудового розслідування, прокуратури і суду», враховуючи, що крім перебування під слідством та у період позбавлення волі був позбавлений ще прав та свобод, про що зазначалось вище.

Пославшись на викладені обставини, позивач просив відшкодувати йому за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку моральну шкоду у розмірі 8 971 940 грн.

21 листопада 2023 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області зазначений позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України у відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 800 000 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині вирішення позовних вимог, які задоволено, Вінницька окружна прокуратура, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Скаржник зокрема посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню лише в силу наявності процесуального рішення про закриття кримінального провадження з підстав, що реабілітують особу, зокрема, у разі закриття провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді. Такий висновок суду не відповідає змісту цього Закону, адже таке рішення суду не є достатньою, беззаперечною та самостійною підставою для стягнення моральної шкоди та доказом такої шкоди.

Крім того, скаржник зазначає, що у позові відсутнє посилання на встановлення незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури у визначеному порядку, тому відсутні підстави для висновку, що закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України свідчить про незаконність дій посадових осіб прокуратури відносно позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2017 року постановою прокурора Вінницької місцевої прокуратури Козира С.В. кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000016 від 17 лютого 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з тим, що невстановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Також у цій постанові зазначено, що 28 грудня 2007 року винесено постанову про порушення кримінальної справи № 07280596 за фактом нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

13 січня 2008 року ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 115 КПК України в редакції 1960 року. В подальшому 15 січня 2008 року Замостянським районним судом м. Вінниці ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. В цей же день ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України.

19 лютого 2010 року за результатами судового розгляду вироком Замостянського районного суду м. Вінниці ОСОБА_1 визнано винним в інкримінованому діянні за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі. Дане рішення ухвалою Колегії судової палати у кримінальних і цивільних справах Верховного Суду України від 12 липня 2011 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

12 квітня 2013 року вироком Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 визнано винним в інкримінованому діянні за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі. Дане рішення ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 липня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

28 травня 2014 року в ході нового судового розгляду постановою Вінницького міського суду Вінницької області запобіжний захід ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

29 грудня 2015 року в подальшому Вінницьким міським судом Вінницької області кримінальну справу повернуто на додаткове розслідування. Своє рішення суд аргументував тим, що в судовому засіданні підсудний ОСОБА_1 винуватість у вчиненні злочину не визнав, суду повідомив, що він тілесних ушкоджень ОСОБА_4 не наносив.

Після внесення матеріалів кримінального провадження до ЄРДР проведено ряд слідчих дій, які не надали жодної суттєвої інформації та доказів причетності ОСОБА_1 до скоєння інкримінованого йому злочину.

Так, в органу досудового розслідування як безпосередні докази причетності ОСОБА_1 до вчинення кримінального правопорушення наявні лише першочергові явка з повинною ОСОБА_1 та його покази, від яких він у подальшому в ході досудового розслідування та судових розглядів, відмовився.

Інших доказів причетності ОСОБА_1 до умисного спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень слідством здобуто не було та не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді. Крім того, вичерпані можливості отримати такі докази в зв`язку зі спливом значного проміжку часу з моменту вчинення злочину. Покази свідків, які містяться в матеріалах кримінального провадження, неможливо перевірити, оскільки пройшов тривалий термін з часу вчинення злочину (том 1 а. с. 7-10).

У своїй заяві ОСОБА_1 вказав, що вказана вище постанова ним була отримана 02 січня 2018 року, та просив у Вінницької місцевої прокуратури надати повідомлення про те, куди і протягом якого терміну йому можна звернутись за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав внаслідок закриття кримінального провадження (том 1 а. с. 11).

21 червня 2018 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/17495/13-к ОСОБА_1 скасовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (том 1 а. с. 39).

24 жовтня 2018 року Вінницька місцева прокуратура повідомила ОСОБА_1 про те, що п. п. 11, 12 Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів. Згідно ст. 13 Закону питання про відшкодування моральної школи за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з ч. 1 ст. 12 цього Закону. Закон не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст. ст. 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою (том 1 а. с. 12-13).

20 лютого 2019 року Вінницька місцева прокуратура надала відповідь позивачу про те, що проведеною перевіркою та вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що доводи ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій працівників органів прокуратури свого підтвердження не знайшли (том 1 а. с. 15-16).

У висновку №23-к експерти КУ «Вінницьке обласне бюро судово-медичної експертизи» зробили підсумок за результатами проведення експертизи із 26 травня 2021 року по 12 липня 2021 року про те, що перелічені в наданих медичних документах та картках захворювання у ОСОБА_1 були зафіксовані після перебування його у пенітенціарних установах, тобто після 28 травням 2014 року і не знаходяться в причинному зв`язку з перебуванням його у пенітенціарних установах в період з 15 січня 2008 року по 28 травня 2014 року (том 1 а. с. 227-230).

Відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ, Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, наказом Генерального прокурора від 17 лютого 2021 року № 39 затверджено перелік і територіальну юрисдикцію окружних прокуратур, а тому з 15 березня 2021 року усі повноваження Вінницької місцевої прокуратури перейшли до Вінницької окружної прокуратури, яка є правонаступником Вінницької місцевої прокуратури.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 130 КПК України встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 вказаного Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Отже, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 366/2027/18.

Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 6 700 грн. на місяць.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За таких обставин, враховуючи час перебування позивача під слідством та судом, що призвело до істотних та вимушених змін у його житті, ступінь та глибину душевних страждань, обсяг моральної шкоди, завданої внаслідок такого перебування та в результаті закриття провадження у зв`язку з недоведеністю вини ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду необхідно визначити в сумі 800 000 грн.

У скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню лише в силу наявності процесуального рішення про закриття кримінального провадження з підстав, що реабілітують особу, зокрема, у разі закриття провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді. Такий висновок суду не відповідає змісту цього Закону, адже таке рішення суду не є достатньою, беззаперечною та самостійною підставою для стягнення моральної шкоди та доказом такої шкоди.

Однак такі доводи не можна визнати необґрунтованими з огляду на таке.

У постанові від 13 травня 2022 року у справі № 210/1137/19-ц Верховний Суд вказав: «Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в Законі. Ці підстави можна поділити на такі групи:

1) реабілітуючі;

2) нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

До реабілітуючих підстав належать:

1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК).

2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК).

3) невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК).

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але немає достатніх доказів, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Причому, висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті:

а) достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі);

б) вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості, які не можуть бути усунуті, на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з наведених обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.».

За таких обставин у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження стосовно нього закрито у зв`язку з реабілітуючими обставинами.

Враховуючи, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати є реабілітуючою обставиною та виправдовує особу, яка вчинила діяння, тому є підставою для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши, що позивач незаконно перебував під слідством і судом 8 років 11 місяців 14 днів (або ж 107 місяців 14 днів), внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду, дійшов правильного висновку про те, що позивач набув право на відшкодування завданої моральної шкоди у зв`язку із закриттям кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У скарзі також містяться доводи про те, що у позові відсутнє посилання на встановлення незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури у визначеному порядку, тому відсутні підстави для висновку, що закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України свідчить про незаконність дій посадових осіб прокуратури відносно позивача.

Наведені доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, а також підтриманий Верховним судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 755/6062/22.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість рішення в оскаржуваній частині, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вінницької окружної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2023 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. М. Шемета

О. Ю. Береговий