Постанова

Іменем України

09 липня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12932/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 07 травня 2024 року

в складі судді Арапіної Н. Є.

у цивільній справі №755/3012/23 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

У С Т А Н О В И В:

02 березня 2023 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» (далі - ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», Товариство) звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що відповідач є споживачем послуг теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , але своєчасно з січня 2020 року не вносить плату за отримані послуги, просив стягнути заборгованість у розмірі 74 289,94 грн.

Також, позивач, посилаючись на прострочення виконання відповідачем зобов'язання з оплати послуг, просив стягнути з останнього на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 17 719,58 грн та 3% річних в розмірі 2 754,77 грн.

В березні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому посилався на недоведеність позовних вимог та одночасно на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Визнав опалювальну площу приміщення 111,7 м2.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» заборгованість за надані послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення у розмірі 74 289,94 грн, інфляційні врати у сумі 15 732,18 грн та 3% річних у сумі 2 429,58 грн, а вього 92 451,70 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд помилково не застосував строки позовної давності, оскільки не врахував положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким встановлено, що під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 1 постанови КМ України №211 від 11 березня 2020 року установлено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року, а відтак строк позовної давності суд повинен був обраховувати, починаючи з березня 2020 року.

Також вказав, що суд не встановив коли виникла заборгованість, адже позивачем не виставлялися рахунки на оплату з січня 2020 по березень 2023 року.

Додав, що місцевий суд не встановив, які саме послуги надавалися позивачем за спірний період.

Також звертав увагу на те, що в судовому рішенні у іншій справі встановлено обставини, що опалювальна площа приміщення складає 111,7 м2, що впливає на розмір заборгованості.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду від 07.05.2024 залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження тверджень відповідача, що опалювальна площа приміщення становить 111,7 м2. Відповідач не долучав технічної документації щодо розміру опалювальної площі нежитлового приміщення. Належних доказів, щодо невірнго нарахування позивачем коштів в частині розміру опалювальної площі відповідач не надав, а рішення суду у справі №755/9353/20 не може бути преюдиційними у даній справі, з огляду на те, що заборгованість стягувалася за інший період.

Твердження скаржника щодо відсутності рахунків на оплату послуг є необгрунтованими, адже наявність чи відсутність рахунку не звільняє від обов`язку зі сплати коштів за надані послуги, оскільки такий обов`язок виникає на підставі договору, а не рахунку, що підтверджено сталою практикою Верховного Суду.

Резюмував, що доводи скаржника щодо невірно застосованих тарифів для розрахунку заборгованості є необгрунтованими з огляду на те, що контррозрахунку відповідач не подавав. Більше того, тариф застосовний вірно, оскільки приміщення є нежитловим, а тому не підлягає застосуванню тариф для населення. З циж же підстав вважав доводи скаржника щодо заборони стягення інфляційних нарахувань та відсотків безпідставними.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без виклику учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без виклику учасників справи.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду від 07.05.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 177-178, 180-181).

Позивач належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги відповідача на рішення суду від 07.05.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 179, 182).

Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції та дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

В пункті 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон) зазначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону визначено, що споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

Оплата наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, є обов`язком споживача таких послуг, згідно пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення (теплової енергії), яку постачає позивач за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10, 11, 12, 13, 14-21, 22-24, 25-27, 28-30).

За адресою: АДРЕСА_1 занаходяться нежитлове приміщення, площею 192,90 м2, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом неповно встановлено обставини щодо площі приміщення, опалювальна площа якого, на думку відповідча становить, 111,7 м2, оскільки як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суд першої інстанції взяв до уваги такі заперечення відповідача та зазначив, що на підтвердження даної обставини останнім не надано суду танлежних та достовірних доказів.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано відкинув заперечення відповідача, що про опалювальну площу квартири останній зазначив у заяві-приєднанні до індивідуального договору про надання послуг, оскільки за приписами діючого законодавства поняття "опалювальна площа" походить від поняття "загальна площа приміщення". Проте, відповідач не надав суду належних доказів щодо спростування застосованого позивачем розміру загальної площі нежитлового приміщення, яке належить йому на праві власності. Натомість, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, розмір опалюваної площі визначено позивачем, згідно інформації, наданої балансоутримувачем будинку (а. с. 22-24, 25-27, 28-30).

Також суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги заперечення відповідача, що обставини щодо опалювальної площі квартири встановлені в судовому рішенні в іншій справі №755/9383/20, оскільки в тій іншій справі заборгованість стягувалася за інший період.

З наведеного слідує, що позивач обґрунтовано нараховував плату за надані послуги, виходячи з площі приміщення 192,90 кв.м.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, у ОСОБА_1 наявна заборгованість з оплати послуги за теплову енергію, яка за період січня 2020 року по січень 2023 року становить 74 289,94 грн

Матеріали справи не містять актів-претензій на адресу ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" щодо ненадання чи неналежного надання послуг з постачання теплової енергії.

Доказів відсутності заборгованості (сплати комунальних послуг) відповідачем не надано.

Установивши, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, площею 192,90 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , який отримав надані ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" послуги з постачання теплової енергії, однак неналежним чином виконував зобов'язання щодо оплати за такі послуги, а також врахувавши відсутність в матеріалах справи належних доказів, які підтверджують опалювальну площу приміщення - 111,7 кв.м., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за отримані житлово-комунальні послуги в повному обсязі.

До того ж, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що доводи відповідача стосовно неправомірності розрахунку не заслуговують на увагу, оскільки останнім не додано до відзиву допустимих доказів, з яких можливо встановити, що до нежитлових приміщень, загальною площею 193 кв.м., входять приміщення, в яких відсутні або не працюють опалювальні прилади, у зв`язку з чим такі приміщення є неопалювальними, та відповідач в таких приміщеннях послугами теплопостачання не користувався.

За наведених обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що позивачем невірно обраховано розмір заборгованості, виходячи з опалювальної площі приміщення 192,9 кв.м.

Отже, доказів на підтвердження фактичної зміни розміру опалювальної площі, ніж, наданої інформації щодо опалювальної площі балансоутримувачем будинку, матеріали справи не містять.

Крім цього, колегія суддів також враховує, що в матеріалах справи відсутні належні докази, що розрахунок заборгованості позивачем здійснено невірно. Зокрема, такими доказами можуть бути висновок експерта (спеціаліста), щодо розміру нарахування заборгованості зі сплати житолово комунальних послуг.

Посилання скаржника на не настання строку виконання зобов`язаня з оплати отриманих послуг через не надання рахунків спростовується частковими оплатами відповідача, зазначеними у розрахунку заборгованості позивача за період з 01.02.2021 по 31.01.2024, що вказує на обізнаність відповідача про наявну заборгованість перед позивачем (а. с. 112-113).

Доводи скаржника, про те, що судом не враховано об`ємів використання відвідачем гарячої та холодної води та їх водовідведення не приймаються колегією суддів, адже з матеріалів справи вбачається, що позивач пред'явив вимогу про стягнення заборгованості лише за надання послуги з централізованого опалення (а. с. 2 на звороті).

Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги про не настання строку виконання зобов'язання через не надання позивачем рахунків, оскільки наявність або відсутність рахунків на оплату не звільняє відповідача від обов'язку сплати за отримані послуги, так як власність зобов'язує. Крім цього, ч. 4 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону.

З урахуванням всього вище викладеного, колегія суддів вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про не доведеність позивачем розміру заборгованості за надані послуги з централізованого опалення у розмірі 74 289,94 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позовні вимоги за період з січня 2020 року по 12 березня 2020 року (день введення карантину на всій території України) не підлягають задоволенню через пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про цорушєння свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Разом з тим, постановою КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2», установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який діяв до 01 липня 2023 року.

Згідно з перехідними положеннями Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID -19), строки, визначені, в тому числі статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З наведеного слідує, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом до суду в березні 2023 року, тобто ще на час дії карантину, то суд першої інстанції дійшо правомірного висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Натомість, відповідач на власний розсуд тлумачить положення закону та вважає, що строк позовної давності повинен обраховуватися з початку запровадження карантину, тоді як строки зупинилися на час дії карантину і фактично були продовжені до завершення карантину - 30.06.2023.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 прострочив виконання свого зобов'язання з оплати отриманих послуг з централізованого опалення, та застосувавши положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, також дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам законності та вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі відповідач.

Більш того, слід зазначити, що апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішенням суду в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Проте в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив повністю скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,- залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська