Справа № 133/207/22
Провадження № 22-ц/801/466/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2024 рокуСправа № 133/207/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 08 листопада 2023 року в м. Козятині суддею цього суду Пєтуховою Н.О. , дата складання його повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про відшкодування шкоди, заподіяної смертю особи, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 на 13 км., ПК1, ділянки Одеса Західна - Ксеніве в селі Сухий Лиман, Овідіопольського району, Одеської області поїзд №9529 (локомотив 2ЕЛ5 №012 ТЧ-2 Подільськ), під керуванням машиніста ОСОБА_3 , скоєно наїзд на її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер. За фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001587 та розпочато досудове розслідування.

Власником локомотиву 2ЕЛ5 №012 є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Подільськ», регіональної філії «Одеська залізниця», Акціонерного товариства "Українська Залізниця", а ОСОБА_3 працює у ВП «Локомотивне депо Подільськ», РФ «Одеська залізниця» AT «Укрзалізниця» на посаді машиніст електровоза з 05.09.2007 року по теперішній час.

Позивач зазначає, що вона втратила рідного сина, близьку людину, який був її опорою і підтримкою. Загибель спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Вони були близькі з сином, проживала разом, вели спільне господарство, постійно спілкувались, вона отримувала підтримку та допомогу від нього. Смерть сина викликала необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, та побуту. Через смерть сина, її переслідує відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості. Таким чином, внаслідок смерті сина їй було заподіяно моральну шкоду. Пославшись на викладене, позивач просила стягнути з АТ Українська залізниця» на її користь 200 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина, а також 955 грн. витрат на поховання сина, відповідно до наданого нею розрахунку.

08 листопада 2023 року рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100000 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю особи, та 955 грн. відшкодування витрат на поховання. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права; на недоведеність обставин, що мають значення для справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зокрема апелянта посилається на те, що при вирішенні спору судом не враховано, що дії ОСОБА_4 , а саме знаходження в стані алкогольного сп*яніння на залізничній колії, не реагування на сигнали локомотивної бригади, виключають відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки. Позивачем не доведено самого факту завдання моральної шкоди та її розміру. Судом не було враховано вимоги розумності та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди. Судом не взято до уваги правові висновки Верховного суду, викладені у його постановах у справах № 654/1666/14-ц; 357/14357/17; 752/17832/14-ц.

Правом на подання відзиву позивач не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 25.11.2020, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Сухий Лиман Овідіопольського району Одеської області.

Із лікарського свідоцтва про смерть №488 від 24 листопада 2020 року видно, що причиною смерті ОСОБА_4 стало: відкритий перелом кісток черепу, травматична ампутація верхніх кінцівок, переломи ребер, тазу та лівої гомілки в наслідок травмування при зіткненні із поїздом ІНФОРМАЦІЯ_5 на ж/д шляху 13 км. в населеному пункті Сухий Лиман, Овідіопольського району Одеської області.

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21.11.1967.

Батько ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 22.06.2017

Як вбачається із довідки №2111-1 від 25.11.2021, виданої ЦНАП, ОСОБА_1 зареєстрована за адресом: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки №95 від 11.01.2018 про реєстрацію місця проживання особи, виданої начальником відділу ведення Реєстру територіальних громад виконкому Козятинської міської ради, ОСОБА_4 зареєстрований за адресом: АДРЕСА_1 .

Із долученого до матеріалів справи рахунку №109 від 25.11.2021 ФОП « ОСОБА_6 » вбачається, що ОСОБА_1 на поховання свого сина витратила 955 грн.

Відповідно до наказу про створення комісії з розслідування транспортної події, аварії-травмування сторонньої особи рухомим складом на 13 км пк 4 перегону Одеса-Західна-Ксенієве ІНФОРМАЦІЯ_5 о 00 год. 55 хв. виданого 24.11.2020 заступником начальника одеської дистанції колії за №ПЧ-1-01/619, було створено відповідну комісію з розслідування даної події.

Згідно акта службового розслідування аварії від 27.11.2020, причиною випадку вважається порушення потерпілим громадянином ОСОБА_4 вимог п.п. 2.1.,2.2,.2.3,2.5,2.6,2.10 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 №193/2333.

Як вбачається із акту огляду електровоза 2ЕЛ5№012 від 22.11.2020, при перевірці приладів безпеки на вказаному електровозі будь-яких несправностей та зауважень в роботі даних приладів не виявлено.

Відповідно до висновку експерта Овідіопольського районного відділення СМЕ № 488 від 20.01.2021, смерть гр. ОСОБА_4 стоїть у прямому причинному зв`язку з політравмою - відкрита черепно-мозкова травма, відкрита травма грудної клітки, закрита травма живота і тазу, травми кінцівок, яка за критерієм небезпеки для життя має ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Ці тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів, якими могли бути зовнішні елементи рухомого рейкового транспорту та елементи залізничного шляху.

Згідно акта судово-медичного дослідження №6403/488 від 16.12.2020, при судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_4 в крові виявлений етиловий спирт у концентрації 1,21%о, що відносно живої людини має ознаки легкого алкогольного сп`яніння.

Із постанови слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області Скакун А.Ю. від 26.11.2020 вбачається, що кримінальне провадження №0001587 від 22.11.2020 закрито, так, як встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, визначеного ч.3 ст. 276 КК України. Відповідно до змісту вказаної постанови, досудовим розслідуванням було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 біля 00:55 год. в Овідіопольському районі, Одеської області вантажний потяг рухомий електровозом 2ЕЛ5-012 бортовий номер 9525 у складі 52 вантажних вагонів під керуванням машиніста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рухався по залізничним коліям сполученням «Подільськ-Чорноморськ» зі сторони станції Західна у бік станції Ксенеєво, на 13 км+500м від перегону с. Сухий Лиман скоїв наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився на залізничній колії, в результаті чого ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди.

Отже, судом встановлено, що син позивачки - ОСОБА_4 загинув внаслідок смертельного травмування вантажним поїздом, володільцем якого як джерела підвищеної небезпеки є АТ «Українська залізниця», з яким машиніст ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах, та між наїздом потягом на сина позивачки та його смертю наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно із статтею 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У роз`ясненнях, наданих у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

На підставі викладеного вище та встановлених у справі обставин, зокрема виникнення ДТП внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та необережної поведінки потерпілого, а не внаслідок його умислу, враховуючи, що ДТП сталася у зв`язку з грубою необережністю ОСОБА_4 , а не у зв`язку з порушенням працівником відповідача Правил дорожнього руху, суд першої інстанції, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 100000 грн. відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю її сина, та 955 грн. відшкодування витрат на його поховання.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення на користь позивача шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, у зв`язку з діями потерпілого ОСОБА_4 , а саме знаходження його в стані алкогольного сп'яніння на залізничній колії, не реагування на сигнали локомотивної бригади, що, на думку апелянта, виключає відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки з встановлених у справі обставин вбачається, що ДТП сталася у зв`язку з грубою необережністю потерпілого, що з посиланням на вказані вище положення ч.2 ст. 1193 ЦК України враховано судом першої інстанції при визначенні розміру відшкодування, водночас жодних доказів його усвідомленого бажання заподіяти шкоду чи наявності непереборної сили, що відповідно до згаданих вище положень ч.5 ст. 1187 ЦК України виключало б відповідальність відповідача, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту завдання моральної шкоди, що настала у зв`язку з діями або бездіяльністю відповідача, та її розміру, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, тому сам факт загибелі сина позивача під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості її моральних страждань, а щодо розміру відшкодування моральної шкоди, то вона визначено судом з урахуванням усіх фактичних обставин справи, зокрема, що ДТП сталася у зв`язку з грубою необережністю самого потерпілого. За таких обставин безпідставними є також доводи скарги про те, що судом не було враховано вимоги розумності та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди.

Не можна погодитися з доводами скарги про те, що судом не взято до уваги правові висновки Верховного суду, викладені у його постановах у справах № 654/1666/14-ц; 357/14357/17; 752/17832/14-ц, оскільки у апеляційній скарзі не мотивовано які саме висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні суперечать висновкам суду касаційної інстанції в названих постановах та у чому конкретно така суперечність полягає. Натомість у вказаних справах фактичні їх обставини та склад учасників не є подібним обставинам справи та їх учасникам, рішення у якій переглядається апеляційним судом, а спеціальні норми матеріального права, які регулюють правовідносини між їх учасниками, взагалі є іншими.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, та не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача, яка подана його представником - адвокатом Гамарц О.С., задоволенню не підлягає, а тому понесені ним судові витрати у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід залишити за ним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 листопада 2023 року залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк