Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Бучко Т.М.

секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 , про витребування майна від добросовісного набувача,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 2817779.

В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 03 жовтня 2011 року на підставі договору дарування набула право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Ухвалою Рівненського міського суду від 11 лютого 2013 року про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі № 1715/21650/12 визнано мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , право власності на квартиру визнано за третьою особою. 14 листопада 2013 року згідно договору купівлі-продажу квартира перейшла у власність ОСОБА_3 . Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 1715/21650/12 ухвалу Рівненського міського суду від 11 лютого 2013 року про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі, якою було визнано право власності на квартиру, скасовано. Ухвала Рівненського міського суду від 11 лютого 2013 року виносилась без її участі у справі, що надалі стало основною підставою для її скасування Рівненським апеляційним судом. Оскільки квартира вибула з її володіння на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього, але в подальшому скасованого, то вона вибула з її володіння поза її волею. Між нею та відповідачем, як володільцем майна, не існує та не існувало жодних юридичних відносин. Відповідач набула право власності на квартиру на підставі відплатного договору. ???Відповідач є добросовісним набувачем квартири, оскільки на момент набуття права власності на цю квартиру не знала і не могла знати, що квартира придбана в особи, яка не мала права її відчужувати. ???Третя особа відчужила квартиру, набувши на неї право власності на підставі судового рішення, яке в подальшому було визнано незаконним та скасоване. Тобто, судовим рішенням у справі встановлено, що третя особа незаконно стала власником квартири, а отже дії щодо її відчуження є теж незаконними. Тобто третя особа не мала права відчужувати цю квартиру. ???Квартира вибула з її власності незаконно не з її волі на підставі судового рішення у справі, до участі в якій вона не була залучена, і це судове рішення скасовано апеляційною інстанцією. ???Між нею та відповідачем не існувало та не існує жодних юридичних відносин з приводу квартири. Таким чином, наявні всі ознаки для застосування положень ст.388 ЦК України і вона має право витребувати своє майно у добросовісного набувача.

У письмових поясненнях представник відповідача ОСОБА_4 зазначила, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем квартири з 14 листопада 2013 року і її витребування у неї не відповідатиме принципам справедливості та розумності і призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 03 жовтня 2011 року. Надалі Рівненським міським судом розглядалися кілька спорів, предметом яких була вказана квартира. Зокрема, рішенням Рівненського міського суду від 23 вересня 2013 року у справі № 569/10795/13ц звернуто стягнення на користь ОСОБА_9 на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів, виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , малолітнього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з вказаної квартири. 14 листопада 2013 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири. При цьому фактично продажем квартири займалася саме позивач ОСОБА_1 , яка подала оголошення через агенцію нерухомості, демонструвала цю квартиру для покупця ОСОБА_3 і добровільно після укладення договору купівді-продажу виселилася із квартири з усією сім`єю та знялася з реєстрації. ОСОБА_3 є добросовісним набувачем квартири, набула її на підставі відплатного договору, оскільки їй не були і не могли бути відомі усі судові справи та домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 і вона не могла передбачити, що через сім років буде скасовано мирову угоду, за якою ОСОБА_9 зареєструвала за собою право власності на квартиру. Окрім цього, і продаж спірної квартири не з прилюдних торгів, а за згодою ОСОБА_1 та ОСОБА_13 в порядку продажу через агенцію нерухомості не є підставою для витребування квартири на користь ОСОБА_1 , так як її право власності на квартиру не було порушено на вказану квартиру на момент її продажу в судовому порядку вже проведено стягнення, і підстав витребувати квартиру у добросовісного набувача у зв`язку із скасуванням мирової угоди у неї немає.

Ухвалою від 12 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунула.

Ухвалою від 12 січня 2021 року суд повернув позивачу заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 03 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою від 23 квітня 2021 року суд задовольнив клопотання третьої особи про витребування доказів.

Ухвалою від 02 червня 2021 року суд зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 1715/21650/12 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності.

Ухвалою від 13 серпня 2021 року суд за заявою позивача забезпечив позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

Ухвалою від 22 липня 2022 року суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 про зустрічне забезпечення позову.

Ухвалою від 18 липня 2023 року суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 26 березня 2024 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що квартира була подарована їй батьком на весілля. Дружиною батька на той момент була ОСОБА_6 . Зробили з чоловіком ремонт у квартирі та проживали в ній. Пізніше ОСОБА_6 оскаржила договір дарування і квартиру оформили на неї. В 2013 році між батьком та ОСОБА_6 затверджено мирову угоду. При її укладанні представником батька був її чоловік, чи отримував він гроші під час укладення угоди їй не відомо. На підставі мирової угоди право власності перейшло до ОСОБА_6 і вона продала квартиру ОСОБА_3 . У вересні 2013 року за рішенням суду за боргами ОСОБА_14 вона з сім`єю виселилась з квартири. Знала, що ОСОБА_3 оглядала квартиру і хоче купити, але квартиру продавала ОСОБА_6 , а не вона. Гроші за квартиру ОСОБА_6 мала віддати їм.

Представник позивача додатково зазначив, що ухвала суду про затвердження мирової угоди між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 була винесена без залучення та участі ОСОБА_1 , яка була власником майна. На підставі цієї ухвали ОСОБА_13 зареєструвала за собою право власності на квартиру. Тобто, ОСОБА_13 , усвідомлюючи, що діє у незаконний спосіб, зареєструвала за собою право власності на квартиру. На підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , спірна квартира перейшла у власність відповідача, де перебуває донині. ОСОБА_1 будь-якої участі у відчуженні квартири, отриманні за неї коштів не здійснювала. Оскільки ухвала про затвердження мирової угоди, на підставі якої було зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_13 , скасована, провадження у справі закрите у зв`язку з відмовою позивача від позову, ОСОБА_1 є фактичним та законним володільцем спірної квартири.

Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що у ОСОБА_6 було дві підстави набуття права власності на квартиру. По-перше, мирова угода, представником ОСОБА_8 за якою був чоловік позивача ОСОБА_15 . За умовами угоди ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_16 виплачено від ОСОБА_6 240000 грн до підписання мирової угоди. По-друге, рішення суду за позовом Суліми до ОСОБА_17 і ОСОБА_18 про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) та виселення. В лютому 2013 року була мирова угода, а у вересні 2013 року звернення стягнення на користь ОСОБА_6 . Тобто, станом на 14 листопада 2013 року квартира двічі за судовими рішеннями набута ОСОБА_6 у власність та надалі нею відчужена. Право власності позивача не порушене, оскільки на момент продажу у неї не зберігалося права власності на квартиру ні за ухвалою про затвердження мирової угоди, ні за судовим рішенням про звернення стягнення на квартиру як предмет іпотеки. З позовом до суду про витребування квартири позивач звернуламя лише тоді, коли її батько повернувся з місць позбавлення волі та оскаржив ухвалу про затвердження мирової угоди. Всі дії щодо квартири відбувалися з відома ОСОБА_1 , про мирову угоду їй було відомо, саме вона подавала оголошення про продаж квартири, показувала її покупцю та виселилася з квартири, а тому нею пропущений строк позовної давності. Зараз позивач з сім1єю проживають у квартирі, яка належить ОСОБА_6 . Скасування ухвали про затвердження мирової угоди не може бути безумовною підставою для витребування квартири у добросовісного набувача ОСОБА_3 .

Відповідач, допитана як свідок, показала, що проживала в м.Київ, розлучилася з чоловіком і вирішила переїхати в м.Рівне. За гроші від поділу спільного майна подружжя вирішила придбати квартиру. Рієлтори запропонували спірну квартиру. На той час в ній проживали Рудики та їх син. Під час огляду квартири вони її розхвалювали і попросили приїхати ще раз ввечері, бо прийде господиня. Вона прийшла, домовилася з ОСОБА_6 , дала завдаток. Одночасно домовились, що вона в одну з кімнат перевезе свої речі. ОСОБА_6 ще сварилася з ОСОБА_19 за те, що вони подали оголошення про продаж через агенство, хоча можна було і так продати квартиру. Ще місяць часу жила в селі, бо чекала, поки Рудики виселяться з квартири. Почала трохи нервувати, що так довго не виселяються і навіть сказала ОСОБА_6 , що не буде купувати квартиру. Але ОСОБА_6 заперечувала і вона змушена була купити цю квартиру. Під час оформлення договору нотаріус перевіряла всі документи і запевнила, що все з ними гаразд. Через 8 років виявилося, що позивач хоче відібрати у неї квартиру.

Представник третьої особи підтримала позицію відповідача щодо позову. ОСОБА_6 набула право власності на квартиру законним чином на підставі рішення суду про затвердження мирової угоди. ОСОБА_1 не була стороно у справі. Стороною мирової угоди був її батько ОСОБА_8 , але його представником був чоловік позивача. Квартира позивачу фактично не належить, оскільки була передана в іпотеку, на яку рішенням суду звернуто стягнення. Цю іпотеку перекупила ОСОБА_6 , але обрала для себе оформити право власності на квартиру за мировою угодою, а не за договором іпотеки.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, з`ясувавши обставини та дослідивши наявні у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 03 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищук Д.І., зареєстрованого в реєстрі за № 256. Право власності на квартиру за позивачем зареєстровано в Реєстрі прав власноств на нерухоме майно 04 жовтня 2011 року, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 238991501 від 28 грудня 2020 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 січня 2013 року у справі № 1715/21380/12 позовну заяву ОСОБА_13 до ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним договору дарування задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_13 та ОСОБА_8 з березня 2007 року по вересень 2010 року. Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_13 та ОСОБА_8 . Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 03 жовтня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу Онищук Д.І. та зареєстрований в реєстрі за №256.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2013 року у справі № 1715/21650/12 визнано мирову угоду між позивачем ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , в особі представника по довіреності ОСОБА_10 про

визнання спільної сумісної власності, припинення права власності, визнання права особистої приватної власності та закрито провадження у справі.

За умовами мирової угоди:

1. ОСОБА_13 та ОСОБА_8 визнають, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , де кожному належить по 1/2 частини зазначеної квартири;

2. Право власності ОСОБА_8 на частини квартири АДРЕСА_2 припиняється;

3. За належну ОСОБА_8 частини квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку переходить до ОСОБА_13 , ОСОБА_20 сплачується ОСОБА_21 компенсація у сумі 240000 грн. Дана компенсація сплачується ОСОБА_8 в особі представника за довіреністю ОСОБА_10 до підписання цієї мирової угоди. Підписанням мирової угоди ОСОБА_8 в особі представника за довіреністю ОСОБА_10 підтверджує факт отримання всієї суми коштів та відсутність претензій будь-якого характеру до ОСОБА_13 .

4. За ОСОБА_13 визнається право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 квітня 2013 року у справі № 569/2714/13-ц задоволено позов ОСОБА_22 . В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 08 листопада 2011 року, договору про внесення змін до договору позики від 15 лютого 2012 року, укладених між ОСОБА_22 та ОСОБА_1 в розмірі 761710,85 грн, що утворилась станом на 11 лютого 2013 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки - на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів з визначенням ціни для продажу предмету іпотеки в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Ухвалено виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , малолітнього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з квартири АДРЕСА_2 без надання їм іншого житла та зі зняттям їх з реєстраційного обліку за цією адресою в органі Державної міграційної служби України, до повноважень якого входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

За заявою відповідача ОСОБА_1 вказане заочне рішення скасоване ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 червня 2013 року.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 14 серпня 2013 року у справі № 1715/21380/12 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_22 . Скасовано рішення Рівненського міського суду від 14 січня 2013 року в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 03 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу Онищук Д.І. та зареєстрований в реєстрі за № 256. В задоволенні позову ОСОБА_13 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2013 року ОСОБА_13 залучено до участі у справі № 569/10795/13-ц за позовом ОСОБА_22 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення в якості правонаступника позивача ОСОБА_22 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2013 року у справі № 569/10795/13-ц задоволено позов ОСОБА_13 . В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 08 листопада 2011 року, договору про внесення змін до договору позики від 15 лютого 2012 року, укладених між ОСОБА_22 та ОСОБА_1 в розмірі 761710,85 грн, що утворилась станом на 11 лютого 2013 року, та у відповідності до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 16 вересня 2013 року, укладеного між ОСОБА_22 та ОСОБА_13 , звернути стягнення на предмет іпотеки - на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів з визначенням ціни для продажу предмету іпотеки в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Ухвалено виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , малолітнього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з квартири АДРЕСА_2 без надання їм іншого житла та зі зняттям їх з реєстраційного обліку за цією адресою в органі Державної міграційної служби України, до повноважень якого входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

14 листопада 2013 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В. Право власності на квартиру за відповідачем зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 листопада 2013 року, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 268993842 від 04 серпня 2021 року.

Відповідно до п.2 договору купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2013 року, квартира належить продавцю ( ОСОБА_13 ) на підставі ухвали Рівненського міського суду про затвердження мирової угоди від 11 лютого 2013 року по справі № 1715/21650/12.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 1715/21650/12 частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_8 . Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2013 року скасовано і направлено до Рівненського міського суду для продовження розгляду.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29 червня 2023 року провадження у справі № 1715/21650/12 за позовом ОСОБА_13 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності закрите у зв`язку із відмовою позивача від позову.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року у справі № 1715/21380/12 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 серпня 2013 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю скасовано.

Місце проживання відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі зареєстровано з 06 грудня 2013 року, про що свідчить адресна картка м.Рівне № 18347 від 20 квітня 2021 року.

ОСОБА_1 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зняті з реєстрації місця проживання у спірній квартирі 16 жовтня 2013 року, про що свідчить будинкова книга для реєстрації громадян, проживаючих у будинку АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право розпоряджатися майном належить лише власникові майна (ч.1 ст.319 ЦК України).

Підстави набуття права власності визначені у ст.328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.330 К України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За положеннями ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

У п.70 постанови від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц Велика Палата Верхового Суду погодилася з висновком Верховного Суду України про те, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц).

Відповідач ОСОБА_3 придбала у третьої особи ОСОБА_7 спірну квартиру за відплатним договором договором купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2013 року.

Підставою набуття третьою особою права власності на спірну квартиру була ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2013 року у справі № 1715/21650/12 про визнання мирової угоди, надалі скасована постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року.

На момент набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_3 не знала і не могла знати, що квартира придбана в особи, яка не мала права її відчужувати. Докази на спростування вказаної обставини у справі відсутні. Добросовісність відповідача як набувача спірної квартири позивач не оспорює.

Спірна квартира вибула з володіння позивача ОСОБА_1 поза її волею, оскільки ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2013 року про визнання мирової угоди, за умовами якої за ОСОБА_13 визнавалося право особистої приватної власності на спірну квартиру, зазначена в договорі купівлі-продажу квартири, укладеному між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , як підстава належності квартири продавцю, була скасована.

Оскільки позивач не була стороною договору купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2013 року, тобто не вчиняла дій щодо розпорядження належною їй квартирою, відчуження квартири відбулося без вираження її волі.

За наслідками розгляду судових спорів договір дарування квартири, на підставі якого позивач набула право власності на спірну квартиру, зберіг свою юридичну силу, є чиним і недійсним не визнаний. Натомість, судове рішення, на підставі якого третя особа набула права власності на спірну квартиру, скасоване.

Посилання представника відповідача та представника третьої особи на наявність двох підстав набуття третьою особою права власності на спірну квартиру - ухвали суду про затвердження мирової угоди та рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) на користь ОСОБА_13 - не заслуговують на увагу.

Реалізація предмета іпотеки, на який звернуто стягнення за рішення суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів видається на підставі акта про придбання майна з прилюдних торгів.

Тобто, саме по собі рішення суду про звернення стягнення на спірну квартиру (предмет іпотеки) в рахунок погашення заборгованості за договором позики не є підставою набуття ОСОБА_9 права власності на цю квартиру, оскільки рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2013 року ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, а не шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем (третьою особою).

Суд ще раз звертає увагу, що в договорі купівлі-продажу квартири від 14 листопада 2013 року підставою належності квартири продавцю ОСОБА_13 зазначена ухвала Рівненського міського суду про затвердження мирової угоди від 11 лютого 2013 року по справі № 1715/21650/12, надалі скасована, а тому правомірність відчуження третьою особою спірної квартири безпосередньо залежить від законності саме цього судового рішення. На підставі рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки третя особа права власності не набула, а тому твердження представника відповідача про відсутність порушеного права позивача безпідставні.

Посилання представника відповідача на належність третій особі спірної квартири на праві спільної власності подружжя суд також до уваги не бере, оскільки рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 січня 2013 року, яким визнано спірну квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_13 та ОСОБА_8 скасоване постановою Рівненського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року.

Враховуючи, що спірна квартира вибула з володіння позивача не з її волі, позивач вправі витребувати своє майно у добросовісного набувача ОСОБА_3 на підставі ч.1 ст.388 ЦК України.

У заяві від 26 листопада 2024 року, поданій представником відповідача ОСОБА_4 , відповідач просить застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 строки позовної давності та відмовити в позові за спливом строків позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За положеннями ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК України).

В постанові від 31 січня 2024 року у справі № 570/1706/21 Верховний Суд зазначив, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення прав), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Тлумачення частини першої статті 261 ЦК України свідчить про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

Позивач дійсно не була залучена до участі у справі № 1715/21650/12 за позовом ОСОБА_13 та ОСОБА_8 про визнання спільної сумісної власності, припинення права власності, визнання права особистої приватної власності, у якій між сторонами цієї справи укладено мирову угоду, на підставі якої ОСОБА_13 набула право власності на спірну квартиру.

Але суд звертає увагу, що представником відповідача (батька позивача ОСОБА_8 ) у зазначеній вище справі був чоловік позивача ОСОБА_10 , а тому позивач не могла не знати про вказане судове рішення і позивач цієї обставини в судовому засіданні не спростувала.

ОСОБА_1 , в особі свого представника, визнала позов ОСОБА_13 до ОСОБА_8 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання недійсним договору дарування у справі № 1715/21380/12. ОСОБА_1 , в особі свого представника, визнала позов ОСОБА_13 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач також не заперечує, що добровільно з сім`єю виселилася зі спірної квартири в жовтні 2013 року. Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні показала, що огляд спірної квартири для неї, як потенційного покупця, проводили ОСОБА_1 та її чоловік і позивач повідомляла, що власницею квартири є ОСОБА_13 .

Доводи представника позивача, що позивач будь-якої участі у відчуженні квартири та отримані за неї коштів не здійснювала, не спростовують факту обізнаності позивача про належність квартири ОСОБА_13 та укладення останньою з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу спірної квартири.

З огляду на встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що позивач могла довідатися про порушення свого права та особу, яка його порушила, 11 лютого 2013 року, а тому від цього дня починається перебіг позовної давності за вимогою про витребування спірної квартири.

Позивач з позовом про витребування майна звернулася до суду 31 грудня 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні заперечує пропуск строків позовної давності з підстав переривання перебігу позовної давності, оскільки щодо спірного майна розглядалися судові спори.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2013 року у справі № 1715/21650/12 про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі скасована за апеляційної скаргою ОСОБА_8 , поданою в серпні 2020 року. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 серпня 2013 року у справі № 1715/21380/12 в частині встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю скасовано за апеляційною скаргою ОСОБА_8 , поданою в березні 2021 року.

ОСОБА_1 жодне із зазначених рішень впродовж семи років не оскаржувала, як і рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, переривання перебігу позовної давності можливе лише в межах строку позовної давності. Пред`явлення позову після спливу позовної давності не є підставою для переривання перебігу позовної давності.

Наявності обставин, які унеможливили або істотно утруднили своєчасне подання позову, позивач не вказала.

Враховуючи, що позивач пред`явила позов про витребування майна поза межами строку позовної давності без поважних причин, в позові належить відмовити з підстави спливу позовної давності.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 258, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 , про витребування майна від добросовісного набувача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі :

позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

третя особа - ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складене 10 грудня 2024 року.

Суддя