КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/13527/23

номер провадження: 22-ц/824/296/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року у складі судді Заставенко М.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов мотивований тим, що 25 жовтня 2003 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні.

Позивачка вказувала, що з вересня 2021 року вона з відповідачем спільне господарство не ведуть, вони мають різні погляди на життя та між ними відсутнє взаєморозуміння, а тому шлюб між ними фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу між ними суперечить її інтересам та інтересам їх дітей.

Враховуючи, що у відповідності до положень ч.2 ст.28 ЦПК України за домовленістю подружжя справа може розглядатись за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них, позивачка зазначала, що вона за домовленістю з відповідачем вирішили звернутися до Дарницького районного суду міста Києва за її зареєстрованим місцем проживання.

Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу передано за підсудністю до Дзержинського міського суду Донецької області.

Не погоджуючись з ухвалою судді першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про направлення справи для продовження розгляду до Дарницького районного суду міста Києва, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в позовній заяві було зазначено, що за домовленістю з відповідачем ними було вирішено звернутися до Дарницького районного суду міста Києва з даним позовом. Однак положеннями ЦПК України не передбачено, що необхідно підтверджувати домовленість подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них якими-небудь документами чи доказами. Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з доданих до позову документів не вбачається підтвердження посилання позивачки на те, що позов подається до Дарницького районного суду міста Києва за домовленістю з відповідачем. Разом з тим, оскільки вона знала про необхідність підтвердження доказами щодо домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них, тому вона додає до апеляційної скарги письмові заяви від неї та ОСОБА_2 про досягнення домовленості між ними про розгляд справи в Дарницькому районному суді міста Києва.

Крім того, стверджує, що передаючи справу за її позовом за підсудністю до Дзержинського міського суду Донецької області, суд першої інстанції не взяв до уваги додане до позову свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є неповнолітнім та перебуває на її утриманні. Посилаючись на те, що відповідно до ч.2 ст.28 ЦПК України, якою передбачено, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти, вважає, що дана цивільна справа за її позовом підсудна Дарницькому районному суду міста Києва.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Дзержинського міського суду Донецької області, суд першої інстанції виходив із того, що з доданих до позову документів не вбачається підтвердження посилання позивачки на те, що позов подається до Дарницького районного суду міста Києва за домовленістю з відповідачем. Також даний спір не підсудний Дарницькому районному суду міста Києва, оскільки відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому справу слід розглядати за загальним правилом - за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача.

Однак з такими висновками судді першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною 1 ст.23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст.187 ЦПК України, якою врегульовано порядок відкриття провадження у справі, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України).

Суддею першої інстанції встановлено, що згідно з відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру від 09 серпня 2023 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

За загальним правилом ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача, зокрема, ч.2 ст.28 ЦПК України передбачено, що позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Правовий аналіз ст.ст.27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ч.1 ст.27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст.30 цього Кодексу (ч.16 ст. 28 ЦПК України).

Таким чином, позови про розірвання шлюбу можуть бути подані як за зареєстрованим місцем проживання (перебування) відповідача, так і за місцем проживання позивача за його вибором за умови, що на його утриманні перебувають малолітні або неповнолітні діти.

Так, з доданої до позову ксерокопії паспорту громадянина України, виданого ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7-10).

Відповідно до ксерокопії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 видно, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.15)

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для розгляду справи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу Дарницьким районним судом міста Києва.

Що стосується посилання ОСОБА_1 на додані нею до апеляційної скарги письмові заяви від 15 серпня 2023 року про досягнення між нею та відповідачем домовленості щодо розгляду справи в Дарницькому районному суді міста Києва, то вони не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки ці заяви подані ОСОБА_1 з порушенням процесуальних строків подання доказів.

Згідно зі ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З доданих позивачкою до позовної заяви документів вбачається, що письмові заяви від 15 серпня 2023 року про досягнення між нею та відповідачем домовленості щодо розгляду справи в Дарницькому районному суді міста Києване були долучені до позовної заяви та вони не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Позивачка не надала апеляційному суду доказів неможливості подання вказаних вище письмових заяв до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, а відтак вони не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

При цьому, посилання позивачки на те, що вона не знала про необхідність підтвердження доказами щодо домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у даному випадку незнання законівзгідно зі ст.68 Конституції України є виключно особистою відповідальністю позивачки та не свідчать про наявність причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: