П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2024 року м. Київ

Справа №755/8088/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/3462/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Савлук Т.В. 01 листопада 2023 року у м. Київ, дата складення повного тексту рішення не зазначена, та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену під головуванням судді Савлук Т.В. 18 грудня 2023 року у м. Київ, дата складення повного тексту ухвали не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

§ Визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порочить ділову репутацію, поширену відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» у вигляді публічного допису (публікації), за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 /, у частині наступних тверджень:

- «З`явилось оперативне відео перших хвилин після ДТП - там суддя ОСОБА_5 повзає по асфальту і його втішає нєкій мужчина в очках»;

- «Мені ця пика здалася знайомою і я отримала попередню інформацію, що - це ОСОБА_3 »

§ Зобов`язати відповідача, протягом 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішення суду, спростувати недостовірну інформацію щодо позивача, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді публічного допису (публікації), за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5, шляхом розміщення резолютивної частини рішення суду в соціальній мережі «Facebook» на своїй персональній веритифікованій (підтвердженій) веб сторінці користувача на ім`я « ОСОБА_4 », у вигляді публічного допису (публікації).

§ Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач у соціальній мережі «Facebook» на своїй персональній веритифікованій (підтвердженій) веб сторінці користувача на ім`я « ОСОБА_4 » опублікувала, публічний допис (публікація), що розміщений за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_2 /

За змістом допису розміщена публікація щодо дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце у ніч з 25 на 26 травня 2023 року внаслідок якої загинув службовець Національної гвардії України. Позивач стверджує, що у дописі міститься недостовірна інформація негативного характеру щодо його особи у вигляді неодноразового та прямого згадування імені позивача у контексті його особистої причетності до дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, під відповідним дописом відповідачем було розміщено зображення обличчя позивача та фрагмент відеоматеріалу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Однак, дана інформаціє є недостовірною, такою що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки вона не відповідає дійсності, нічим не доведена та не підтверджена, а також формує негативну громадську думку стосовно особи позивача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач публічно звинуватила позивача у особистій присутності на місці дорожньо-транспортної пригоди разом з обвинувачем у цій пригоді, а тому посилання позивача на те, що зміст дописів у соціальній мережі «Facebook» стосовно нього є фактичним твердженням про згадування імені позивача з точки зору причетність до дорожньо-транспортної пригоди та його взаємин з особою причетної до дорожньо-транспортної пригоди, є безпідставним.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому такої шкоди, тому за сукупності наведених обставин та відсутності підстави для задоволення позову в частині вимог про спростування недостовірної інформації та встановлення факту протиправної поведінки відповідача, що мала наслідком притягнення до відповідальності за заподіяну шкоду, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, яка оцінена в розмірі 100000 грн, не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення - відмовлено.

Позивач не погодився із рішенням суду, його представником подано апеляційну скаргу, в якій він зазначає, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Представник позивача вказує на те, що суд помилково вважає інформацію, викладену у дописі та за спростуванням якої звернувся скаржник, оціночними судженнями. Спірна публікація містить інформацію негативного характеру щодо особи позивача, вкрай негативне враження про особу позивача, що зовсім не відповідає дійсності, є такою, що руйнує оцінку людських, ділових й професійних якостей позивача, а також негативно впливає на відношення до нього оточуючих, а відтак порушує право скаржника на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації. Стиль викладення публікації свідчить про відсутність в ній мовностилістичних прийомів, які притаманні оціночним судженням, натомість інформація з публікації має усі ознаки наклепу по відношенню до особи скаржника.

На даний час та на момент розповсюдження спірної публікації у мережі Інтернет, скаржник був і є особою, яка займається приватним бізнесом на території України, не є державним службовцем, не є народним депутатом тощо, та й взагалі не наділений публічними функціями, а тому суд помилково вказав, що він є публічною особою. За таких обставин межі захисту його прав та інтересів від неправомірного посягання на честь, гідність та ділову репутацію не обмежуються жодними нормами та судовою практикою.

Також вказує на те, що суд помилково при ухваленні рішення, взяв до уваги інформацію, розповсюджену в засобах масової інформації, як достовірне джерело. Розповсюджуючи інформацію, кожен автор зобов`язаний перевірити її на критерій достовірності за допомогою офіційних джерел інформації, жодні публікації у засобах масової інформації не можуть використовуватися як офіційне джерело, що, у свою чергу, проігнорував суд при ухваленні рішення.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач не погодилась з ухвалою суду від 18 грудня 2023 року, її представником подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правову допомогу виходив з того, що представником не надано належних та допустимих доказів , що свідчать про оплату клієнтом гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового ордеру та ін). Однак, суд визнав, що договір та акт наданих послуг свідчать про наявність у відповідача обов`язку оплатити дані послуги.

Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки буде сплачено. Дана позиція є усталеною судовою практикою.

Таким чином, представником відповідача дотримано вимоги процесуального закону, заяву про орієнтовний розмір судових витрат було зроблено у відзиві, вчасно подано заяву про ухвалення додаткового рішення до якої долучено всі необхідні докази.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити клопотання відповідача про розподіл судових витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - адвокат Дядюра Н.О. підтримала подану ними апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про задоволення заявлених ними вимог. Проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечувала.

Представник відповідача - адвокат Драган А.І. заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін. Разом з тим представник відповідача підтримала подану відповідачем апеляційну скаргу, вказуючи на незаконність ухвали суду першої інстанції та просила про задоволення заявлених ними вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі «Facebook» на вебсторінці користувача «ОСОБА_4» був опублікований допис, який містив такі вислови: «… з`явилось оперативне відео перших хвилин після ДТП - там суддя ОСОБА_5 повзає по асфальту і його втішає нєкій мужчина в очках. Мені ця пика здалась знайомою і я отримала попередню інформацію, що - це ОСОБА_3 . На відео дуже схожа людина - тому судіть самі…» Під дописом було розміщено зображення обличчя позивача, фрагмент відеоматеріалу з місця дорожньо-транспортної пригоди та фото потерпілої особи /а.с.31/.

Позивач у позовних вимог просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію такі вислови: «З`явилось оперативне відео перших хвилин після ДТП - там суддя ОСОБА_5 повзає по асфальту і його втішає нєкій мужчина в очках»; «Мені ця пика здалася знайомою і я отримала попередню інформацію, що - це ОСОБА_3 ».

Відповідач є користувачем соціальної мережі «Facebook» та має зареєстровану особисту сторінку « ІНФОРМАЦІЯ_4 », ці обставини не заперечуються відповідачем та підтверджено представником відповідача в ході розгляду справи.

Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (ч.4 ст. 277 ЦК України).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч.6 ст. 277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7 ст. 277 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).

У рішенні від 08 липня 1986 року у справі Lingens v. Austria (заява № 12/1984/84/131) ЄСПЛ розрізнив факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ зазначив: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц зазначено, що свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

В постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/43705/19-ц зроблено такі висновки: «Під час розгляду справ про захист ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною завданням суду є забезпечення балансу прав та свобод учасників інформаційних правовідносин щодо недопущення поширення інформації, яка не відповідає дійсності, - з одного боку (приватний інтерес), а з іншого - недопущення ситуації, коли такі позови використовуються з метою обмеження загальних засад свободи слова, права громадськості бути обізнаною (публічний інтерес). Розглядаючи зазначені спори, суд зобов`язаний виважено підійти до необхідності обмеження свободи вираження поглядів та ретельно обґрунтувати ухвалене рішення щодо наявності в інформації, яка визнається недостовірною, ознак реального завдання шкоди репутації, порушення прав інших осіб, з метою забезпечення професійного захисту журналістики та недопущення надмірного втручання в право громадськості на отримання інформації».

Верховним Судом у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 214/11028/21 підтриманий вже неодноразово висловлений правовий висновок, що межа допустимої критики стосовно політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

Діяльність публічної особи є об'єктом підвищеного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого, - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу.

Опублікована інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як, таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить стверджень про порушення законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно в власними суб`єктивними переконаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, кожному громадянину гарантовано право на судовий захист особистих немайнових прав, однак за умови доведення наявності порушеного права позивача відповідачем та з умовою забезпечення балансу прав та свобод учасників інформаційних правовідносин.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави стверджувати, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення ЄСПЛ від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

Однак навіть у разі, якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від того, чи існує достатнє «фактологічне підґрунтя» для оспорюваного висловлювання, в іншому випадку воно буде надмірним (рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський-Лоран та Жулі проти Франції»). Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі «Бразільє проти Франції» від 11 квітня 2006 року), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ «Патурель проти Франції» від 22 грудня 2005 року, «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» від 02 червня 2016 року).

З наведених обставин справи вбачається, що позивач звертаючись до суду з позовом вказував на порушення його права на захист честі, гідності ділової репутації внаслідок поширення відповідачем інформації у формі певних цитат допису в соціальній мережі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за змістом допису частина інформації, опублікованої відповідачем на її сторінці в соціальній мережі Facebook - це історія резонансної дорожньо-транспортної пригоди.

Описуючи резонансну історію відповідач у першому твердженні, що оскаржується зазначила: «…його втішає нєкій мужчина в очках». Вказане твердження жодним чином не пов`язано з особою позивача, а тому не може розцінюватись як таке, що порушує честь, гідність і ділову репутацію останнього. Далі по тексту вказано на те, що автор: «отримала попередню інформацію, що - це Георгій Беркадзе» і зазначено : «На відео дуже схожа людина- тому судіть самі».

Враховуючи підвищений суспільний інтерес щодо резонансної дорожньо-транспортної пригоди, яка активно обговорювалась в соцмережах та засобами масової інформації, окрім інформації з українських онлайн-медіа, відповідач надавала власну оцінку, зокрема резонансності справи та встановлення справедливості щодо винуватої особи, та зауважила, що за отриманою попередньою інформацією на відео особа, це може бути позивач, однак зауважила, що це на розгляд користувачів у соціальній мережі «Facebook». А отже висновок суду першої інстанції про те, що відповідач висловила оціночне судження, а не твердження та встановлення конкретної особи відповідає обставинам справи.

За наведеного оспорювана інформація є не твердженнями, висловленими особисто відповідачкою про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками щодо цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. Вагомих причин, які б давали підстави для застосування до відповідача заходів цивільно-правової відповідальності за поширення висловлювань інших осіб судом не встановлено.

Також слід звернути увагу на те, що позивачем при запереченні обставин перебування на місці ДТП та фіксації його особи на відео, не було надано доказів на спростування вказаного твердження.

Опублікована інформація містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як, таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить стверджень про порушення законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно в власними суб`єктивними переконаннями.

Доводи апеляційної скарги позивача про безпідставність висновків суду першої інстанції щодо віднесення його публічних осіб є також необґрунтованими, оскільки сам позивач у тексті позовної заяви вказує на те, що оскаржувані твердження: «паплюжать його ділову репутацію медійної (публічної) особи» (а.с.6). До того ж публічна особа - це не тільки особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, але і політичні, громадські діячи і будь-хто, хто відіграє певну роль у суспільному житті.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції наведених у рішенні не спростовують, вказані позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, а тому слід погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення їх без задоволення.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції, відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених ним витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо ухвали суду першої інстанції від 18 грудня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходить з такого.

Судом встановлено, що при зверненні до суду з відзивом на позовну заяву відповідачем вказано, що орієнтовний розмір судових витрат на правову допомогу становить 30000 грн /а.с.92/.

Заява про ухвалення додаткового рішення була подана відповідачем через систему «Електронний суд» 05 листопада 2023 року, тобто у п`ятиденний строк визначений процесуальним законом, так як рішення було ухвалено судом 01 листопада 2023 року.

До заяви відповідачем були долучені копії таких документів:

- Договір про надання правової допомоги № 187/23 укладений 26 липня 2023 року між Адвокатським об`єднанням «Сенс Коммода Лєкс» та ОСОБА_2 , за умовами якого ОСОБА_2 уповноважує всіх партнерів та адвокатів АО на підставі відповідного ордера окремо один від одного представляти її інтереси в судах всіх інстанцій у справі №755/8088/23 /а.с.125/

- Додатку №1 до Договір №187/23 про надання правової допомоги від 26 липня 2023 року, згідно з яким гонорар встановлюється як погодинна оплата за тарифами АО залежно від витраченого часу (у годинах), але не менше 25000 гривень і не більше 40000,00 гривень. В зазначених межах гонорару за одну годину роботи (надання послуг) дорівнює 50% від місячного розміру мінімальної заробітної плати, що станом на дату складання цього додатку становить 3350,00 гривень /а.с.126/.

- Акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 03 листопада 2023 року підписаний головою АО «Сенс Коммода Лєкс» ОСОБА_6 та ОСОБА_2, в якому визначена назва послуг - представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції у справі №755/8088/23, зміст послуги - аналіз позовної заяви, аналіз судової практики з аналогічних справ, аналіз поточної практики Верховного Суду, з висновками щодо судової перспективи справи і використання релевантної практики під час підготовки відзиву на позовну заяву, підготовка та подача відзиву, оцінка доказів наданих позивачем, усні і письмові консультації, складання процесуальних документів, участь в судових засіданнях, контроль руху справи в суді, ознайомлення з матеріалами справи, документальне оформлення наданих послуг, вартість послуг визначена загальною сумою - 30000,00 гривень /а.с.127/.

Впорядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв'язку із розглядом конкретної справи.

В мотивувальній частині ухвали суд першої інстанції вказав на відсутність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів, що свідчать про оплату клієнтом гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Проте з вказаним висновком колегія суддів апеляційного суду не може погодитись, так як усталена практика свідчить про те, що витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Разом з тим визначальним є факт надання адвокатом правової допомоги, а також підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості.

При зверненні до суду з відзивом на позовну заяву представник відповідача не здійснив заяву в порядку передбаченому ч.8 ст. 141 ЦПК України, не вбачається такої заяви і з протоколів судового засіданні суду першої інстанції.

У поданій заяві представник відповідача не вказав на поважні причини неможливості подання доказів про розмір понесених судових витрат відповідачем до закінчення судових дебатів у справі, такі докази були долучені лише до заяви про ухвалення додаткового рішення.

Крім того представник відповідача не надав детального опис наданих послуг, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Вказане у свою чергу унеможливлює здійснення перевірки реальності понесених відповідачем витрат на правову допомогу, оскільки відсутнє визначення витраченого представником часу та вартість конкретної послуги. До того ж деякі з вказаних в акті послуг дублюються, як то аналіз позовної заяви та оцінка поданих доказів, підготовка відзиву і складання процесуальних документів, коли інших документів крім відзиву матеріали справи не містять, а деякі з послуг не підтверджуються матеріалами справи, як то ознайомлення з матеріалами справи, надання письмових консультацій.

Також представник відповідача не надав докази направлення копії заяви про ухвалення додаткового рішення іншим учасникам справи, що унеможливило надання ними заперечень на таку заяву.

Враховуючи наведене колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу.

Таким чином слід погодитись з доводами апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підтвердження оплати за надані послуги, як підстави для залишення вказаної заяви без задоволення. Проте не можна погодитись з доводами апеляційної скарги відповідача про те, що ними додержані всі вимоги процесуального закону щодо заяви про компенсацію витрат на правову допомогу.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача щодо ухвали суду першої інстанції від 18 грудня 2023 року знайшли своє підтвердження частково, а тому вказана апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а ухвала суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови, так як допущені недоліки не призвели до неправильного вирішення питання про компенсацію судових витрат.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача про стягнення на її користь понесених судових витрат, підстави для компенсації відповідачеві понесених витрат на стадії апеляційного перегляду справи також відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 16 грудня 2024 року.

.