Провадження № 2/641/300/2024 Справа № 641/2211/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Маньковської О.О.,

за участю за участю представника позивача відповідача адвоката Бондаренка В.В.,

представника відповідача позивача адвоката Бабій Л.В.,

секретаря судового засідання Литвиненко А.С.,

при розгляді у відкритому судовому засіданні цивільної справи в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку квартири, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача - адвокат Бондаренко В.В. звернувся в інтересах ОСОБА_1 з позовною заявою, в якій просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати право власності ОСОБА_1 на частини квартири АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач та позивач зареєстрували шлюб 26 квітня 2017 року, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15.09. 2022 року (справа № 553/2977/22) шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу спільних дітей сторони не мають. Перебуваючи у шлюбі, сторони придбали двокімнатну квартиру загальною площею 42.8 кв.м.за адресою: АДРЕСА_2 .

За спільною згодою сторін договір купівлі-продажу був оформлений на відповідача ОСОБА_2 , купівля квартири відбулася за грошові кошти, які були частково надані батьками відповідача (це близько третини вартості квартири), кошти у розмірі 1/3 частки вартості квартири позивач займав у свого товариша і ще кошти на 1/3 частку вартості квартири надала мати позивача - ОСОБА_3 . Квартира була придбана в стані, не придатному для комфортного проживання сім?ї, тому позивач більше року займався ремонтом в квартирі, але за цей час відносини з відповідачкою погіршилися, і у 2022 році вони розлучилися. Позивач запропонував відповідачці поділити спільне майно добровільно, на що отримав відмову, у зв`язку із чим був поданий позов про поділ спільного сумісного майна.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в якому остання заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованим з наступних підстав. Так, позивач не працював, доходів та заощаджень не мав, мешкав разом з батьком в трикімнатній квартирі. Натомість Відповідач увесь час працювала, як до шлюбу так і після, довгий час економила кошти, багато в чому собі відмовляла. Таким чином, відповідачем було витрачено 8000 доларів США власних коштів, з яких було 6 585 доларів США (еквівалент 176 754 грн.) передано продавцю в день підписання договору, 1000 доларів США отримав агент з нерухомості, решта грошей пішла на сплату нотаріусу та реєстрацію права власності на спірну квартиру за Відповідачем. 4000 доларів США (еквівалент 107 360 грн.) були подаровані Відповідачу її батьками і повинні були передаватись продавцю 13.04.2018 року, але з вини продавця, кошти було передано значно пізніше, а саме -10.07.2018 р. Щодо посилань Позивача на факт позики кошти у свого друга з подальшим витрачанням на придбання спірної квартири, то відповідач вважає, що даний факт нічим не підтверджено і не відповідає обставинам справи. В задоволенні первісного позову просила відмовити.

Крім того, ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, в кому просить визнати майно квартиру АДРЕСА_1 своєю особистою приватною власністю, визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру 1-кімнатну АДРЕСА_3 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 , стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що, квартира АДРЕСА_1 була придбана в період шлюбу, проте, придбана вона була за особисті кошти відповідача-позивача.

Також, під час шлюбу, сторонами була придбана 1-кімнатна квартира АДРЕСА_3 , вартість якої становить 302 500,00 грн., позивач-відповідач є власником квартири за вищевказаною адресою. Відповідно до положень чинного законодавства, презумпції рівності часток, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , укладався лише між продавцем та позивачем-відповідачем, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить кожному з них в рівних частках.

В судовому засіданні представник позивача відповідача адвокат Бондаренко В.В. підтримав позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Заперечував щодо задоволення зустрічних позовних вимог, зазначив, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 була придбана з коштів від продажу трикімнатної квартири, що перебувала у спільній частковій власності по праву приватизації позивача-відповідача та його батька, а залишок грошей був витрачений на погашення боргу за позикою грошових коштів, які позивач-відповідач позичив у ОСОБА_4 , на придбання квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, зазначив, що будь-якою іншою інформацією на підтвердження вказаного факту не володіє, вважав, що вказані факти в судовому засіданні повинні бути доведені іншою стороною, просив розглянути справу за відсутності позивача-відповідача, який про місце, дату і час судового засідання повідомлений своєчасно і належним чином.

В судовому засіданні представник відповідача позивача адвокат Бабій Л.В. заперечувала щодо задоволення позовних вимог за первісним позовом, підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом в повному обсязі та просила їх задовольнити.

В судове засідання позивач та відповідач не з`явились, про місце, дату і час судового засідання повідомлені своєчасно і належним чином, повноважні представники не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності.

Таким чином, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності позивача-відповідача та відповідача-позивача, повідомлених про місце, дату і час слухання справи, з врахуванням думки їх представників, які не заперечували проти розгляду справи за їх відсутності, за участі їх повноважних представників.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Судом встановлено, що з 26 квітня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15.09. 2022 року (справа № 553/2977/22). Від шлюбу спільних дітей сторони не мають.

Заявлена до розподілу двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , як спільно нажите майно, та підстави його набуття підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: договором купівлі-продажу від 13.02.2018 року, згідно якого продавець ОСОБА_5 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , ринкова вартість 284114, 00 грн. (а.с. 13-16).Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В.

Як вбачається із заяви, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л.М., ОСОБА_5 13.02.2018 року за договором купівлі продажу від 13.02.2018 р. одержав гроші в сумі 176754,00 грн. (а.с. 17).

Згідно заяви, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л.М., ОСОБА_5 10.07.2018 року за договором купівлі продажу від 13.02.2018 р. одержав гроші в сумі 107360,00 грн. (а.с.18).

Крім того, за зустрічним позовом заявлена до розподілу однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 , як спільно нажите майно, та підстави його набуття підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме: договором купівлі-продажу від 22.11.2019 року, продавець ОСОБА_6 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_3 , ринкова вартість 302500,00 грн. (а.с. 195-196). Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О.В п 4.2 вказаного договору зазначено, що покупцем ОСОБА_1 доведено до відома, що дружина дає згоду чоловіку на купівлю нерухомого майна, вказаного у цьому договорі, за спільні кошти подружжя.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Представлені у справі докази свідчать, що період набуття права власності на нерухоме майно, що стало предметом розгляду в суді, співпадає з періодом перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Зазначений факт сторонами також не оспорюється.

Оскільки сторони не досягли згоди щодо його розподілу у добровільному порядку, воно підлягає розподілу за рішенням суду.

Сторонами, всупереч вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростували презумпцію належності спірних квартир до їх спільного, як подружжя, майна, або його частка у придбанні даного майна є більшою.

Покази допитаних в судовому засіданні свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - суд розцінює як упереджені, оскільки свідки перебувають зі сторонами у родинних та близьких відносинах, а тому об`єктивно стверджувати про джерела фінансування спірних квартир, як за первісним, так і за зустрічним позовами - не можна.

На підтвердження своєї правової позиції позивачем-відповідачем надано копію кредитного договору від 15.03.2018 року, з якого вбачається, що мати позивача-відповідача - ОСОБА_7 отримала кредит в розмірі 58651, 00 грн. та копію довідки, з якої вбачається, що ОСОБА_7 оформила кредит за кредитним договором № від 12.02.2018 р. в розмірі 55947,40 грн.( а.с.19-22). Вказаний доказ судом оцінюється критично, оскільки не містить відомостей про те, що вказаний кредит отриманий ОСОБА_7 з метою купівлі її сином ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, відповідачем позивачем ОСОБА_2 до зустрічної позовної заяви долучено копію трудової книжки, з якої вбачається, що остання офіційно працевлаштована з 01.09.2014 року по теперішній час (а.с. 114-120), проте, сам по собі факт працевлаштування відповідача-позивача не підтверджує та не спростовує будь-яких обставин в цій справі, крім того, суду не надані відомості щодо отриманого нею доходу, в зв`язку з чим надані відомості судом оцінюються як такі, що не мають доказового значення в цій справі.

Крім того, відповідачем позивачем ОСОБА_2 до зустрічної позовної заяви надано копії державних актів на право приватної власності на землю № 679 від 12.11.2002 року, № 306 від 12.11.2002 року, свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно яких у батьків ОСОБА_2 ОСОБА_11 , ОСОБА_8 наявні земельні ділянки (паї) (а.с.108-113). До вказаних доказів суд ставиться критично, як до таких, що не впливають на розгляд по суті справи.

Також суд критично ставиться до тверджень представника позивача-відповідача ОСОБА_12 , в тій частині, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 була придбана з коштів від продажу трикімнатної квартири, що перебувала у спільній частковій власності по праву приватизації у позивача-відповідача та його батька, а залишок грошей був витрачений на погашення боргу за позикою грошових коштів, які позивач-відповідач ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 на придбання квартири АДРЕСА_1 . При цьому в судовому засіданні представник зазначив, що будь-якою іншою інформацією на підтвердження вказаного факту не володіє, вважав, що вказані факти в судовому засіданні повинні бути доведені іншою стороною.

Згідно з частинами першою третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні не надано будь-яких доказів на підтвердження того факту, що спірна квартира, заявлена до розподілу за зустрічним позовом, розташована за адресою: АДРЕСА_4 , була придбана в результаті продажу позивачем-відповідачем ОСОБА_1 іншої квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності, тобто, суд вважає не доведеним, що вказана спірна квартира була придбана за рахунок належних йому особистих коштів.

Так, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі справа № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, суду не надано документальних доказів на підтвердження витрат та придбання спірного майна за кошти, які належали сторонам особисто.

Так, відповідачем позивачем ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 придбана нею за кошти, які належали їй особисто, й, таким чином, не спростована презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру.

Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірна квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, незалежно від того, що квартира оформлена та зареєстрована за відповідачем позивачем.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за первісними позовом та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю відповідача позивача ОСОБА_2 .

Крім того, позивачем відповідачем ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_3 придбана ним за кошти, які належали йому особисто, та не спростована презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру.

Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірна квартира АДРЕСА_3 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана в період шлюбу, за їх спільні кошти, незалежно від того, що оформлена та зареєстрована за позивачем відповідачем, а тому, суд дійшов висновку про задоволення зустрічних позовних вимог в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності - квартиру 1-кімнатну АДРЕСА_3 та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_3

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 206, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку квартири - задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2841 (дві тисячі вісімсот сорок одна) грн. 14 грн.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна спільною сумісною власністю - задовольнити частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2420 (дві тисячі чотириста двадцять) грн. 00 грн.

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_4

Відповідач позивача ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2

Повний текст рішення складений 14.06.2024 року

Суддя: О. О. Маньковська