Справа № 161/8741/24
Провадження № 2/161/2893/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

11 червня 2024 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гриня О. М.,

з участю секретаря судового засідання Жежерун Д. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат від суми кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач АТ «Сенс Банк» звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат від суми кредитної заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 29 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 078-22-47/07 (далі по тексту рішення - Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 85 000,00 гривень. Рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року юридичну особу АТ «Укрсоцбанк» припинено шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк».

12 серпня 2023 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», про що 30 листопада 2022 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, а тому має заборгованість за кредитним договором. Відповідно до виконавчого листа з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 078-22-47/07 від 29 листопада 2007 року 79 336,00 гривень. Вказане рішення відповідач не виконав.

Позивач зазначає, що в результаті невиконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість, що розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду від 27 січня 2016 року. Станом на 23 лютого 2022 року розмір заборгованості відповідача становить 116 932,97 гривень, з яких: 24 233,11 гривень 3 % на кредитну заборгованість; 92 699,86 гривень інфляційні втрати.

На підставі наведеного позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 116 932,97 гривень, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 гривень.

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали.

Станом на день розгляду справи відзив на позов від відповідача до Луцького міськрайонного суду Волинської області не надійшов.

В судове засідання представник позивача не з`явився, попередньо заявив про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Відповідачу копія ухвали про відкриття провадження надіслана засобами поштового зв`язку за адресою зареєстрованого місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України. Однак, відповідне поштове відправлення повернуте на адресу суду неврученим адресату, причина повернення «за закінченням терміну зберігання». Враховуючи, що судом вжито належних заходів для повідомлення відповідача про відкриття провадження у цій справі, а також, беручи до уваги строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд встановив, що 28 листопада 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 078-22-47/07, відповідно до якого кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Пунктом 1.1.1 Кредитного договору встановлено, що кредит буде здійснюватися частинами (траншами), зі сплатою 13,5 % процентів річних та комісій, максимальний ліміт заборгованості 85 000 гривень (а. с. 14-22).

Загальними зборами акціонерів від 09 березня 2010 року прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Згідно рішення № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року припинено Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», де в. п.п. 1.2 визначено, що правонаступником щодо всього майна прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає в АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12 серпня 2022 року прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також внесено зміни до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції.

30 листопада 2022 року внесено зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, представник АТ «Сенс Банк» вказує на наявність у відповідача ОСОБА_1 невиконаного грошового зобов`язання за кредитним договором № 078-22-47/07 від 28 листопада 2007 року. На підтвердження наявності заборгованості за вказаним кредитним договором до матеріалів позову додано копію виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області, виданого 25 липня 2018 року в справі № 161/18424/14-ц.

Відповідно до змісту вказаного виконавчого листа, суд, серед іншого вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 078-22-47/07 від 28 листопада 2007 року в розмірі 79 336 гривень (а. с. 12).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 916/190/18 викладено правовий висновок, згідно якого «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу…», «передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання».

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Виходячи з наведених вимог закону та правових позицій Великої Палати Верховного Суду, для встановлення права кредитора на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, позивачем має бути доведено, що грошове зобов`язання є невиконаним повністю або частково.

Позивач вказує, що внаслідок невиконання відповідачем рішення суду та умов кредитного договору банк на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснив нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму заборгованості відповідача. Позивач вказує, що станом на 23 лютого 2022 року заборгованість відповідача становить 116 932,97 гривень, з яких: 24 233,11 гривень 3 % на кредитну заборгованість; 92 699,86 гривень інфляційні втрати.

З дослідженого судом розрахунку, який наданий позивачем до матеріалів позову, встановлено, що розрахунок 3 % річних та розрахунок інфляційних втрат здійснено банком за період з 01 березня 2017 року по 22 лютого 2022 року включно (а. с. 61). З вказаного розрахунку також вбачається, що нарахування 3 % річних здійснено, виходячи із суми заборгованості в розмірі 162 982,96 гривень. При цьому суд зауважує, що правомірність здійснення розрахунку, виходячи із суми невиконаного відповідачем грошового зобов`язання в розмірі 162 982,96 гривень, позивачем жодним чином необґрунтована. Позивач не надав суду доказів того, що сума заборгованості відповідача в розмірі 162 982,96 гривень встановлена рішенням суду. Належних, допустимих та достовірних доказів того, що розмір невиконаного грошового зобов`язання відповідача станом на березень 2017 року за кредитним договором № 078-22-47/07 від 28 листопада 2007 року становила 162 982,96 гривень у матеріалах справи немає.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3ст. 13 ЦПК України).

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, зазначено таке: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

У спірних правовідносинах тягар доказування правомірності розрахунку заборгованості лежить на позивачу АТ «Сенс Банк».

Суд зазначає, що з моменту стягнення судом заборгованості за кредитним договором грошове зобов`язання, яке виникло з кредитних правовідносин, трансформується в зобов`язання, встановлене судовим рішенням.

Вимога кредитора в зобов`язанні, встановленому судовим рішенням реалізується шляхом пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, на підставі чого виконавцем здійснюються виконавчі дії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Суд ураховує, що стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів того чи було пред`явлено виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області (справа № 161/18424/14-ц) до примусового виконання (строк пред`явлення до виконання 28 січня 2019 року). У матеріалах справи відсутні докази стану виконавчого провадження у випадку пред`явлення виконавчого листа до виконання, відсутні докази фактично стягнутих в примусовому порядку сум, а відтак і доказів наявності у відповідача невиконаного грошового зобов`язання, а тому зазначені позивачем обставини ґрунтуються лише на припущеннях.

Також суд ураховує, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги. Така правова позиція сформульована у постанові ВП ВС від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19. Цивільна відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, має компенсаційний, не штрафний характер.

За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, а відтак задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат від суми кредитної заборгованості.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк» (місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул. Велика Васильківська,100, код в );

Відповідач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Дата складення повного заочного рішення 12 червня 2024 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду О. М. Гринь