Провадження № 2/161/627/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Пахолюка А.М.,

при секретарі Грень А.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Свій позов мотивує тим, з 23.05.2010 року по 04.10.2023 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що з травня 2022 року спільне життя з відповідачем не склалося, вони почали проживати окремо, ОСОБА_2 взагалі перестала займатися вихованням дітей, які залишилися проживати разом з ним на повному його утриманні та виїхала за кордон.

Зазначає, що відповідач ніяким чином не піклується про дочок, не проявляє зацікавленості в їх подальшій долі, не цікавиться їхніми успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не спілкується з ними, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не створює умов для отримання ними освіти.

На підставі наведеного, просить суд, позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У письмових поясненнях відповідач ОСОБА_2 зазначила, що позов визнає, не заперечує щодо його задоволення. Крім того, вказала, що у травні 2022 року, вона зібрала речі і виїхала за кордон, свідомо залишивши чоловіка з дітьми та на даний час, влаштувалася на роботу у Нідерландах, вступила у стосунки та не планує повертатися до України. При цьому, підтвердила, що не спілкується зі своїми дітьми, не займається їхнім вихованням та не має наміру їх забирати до себе.

Ухвалою суду від 02.01.2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду від 01.02.2024 року залучено Виконавчий комітет Луцької міської ради як орган опіки та піклування Луцької міської ради.

Протокольною ухвалою суду від 09.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених у позові. Просив позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні через засоби відеоконферецзв`язку суду повідомила, що позов визнає, просить його задовольнити. Зазначила, що наданий час перебуває за кордоном у Нідерландах, в подальшому, у наступному судовому засіданні, змінила свої пояснення та вказала, що наразі перебуває в Україні, а суду не повідомляла про даний факт, тому що хотіла щоб позивач не знав про це.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовну заяву не визнав, висновок служби у справах дітей про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, підтримав повністю. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 04.10.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 9-12).

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с. 13-14).

Як встановлено в судовому засіданні, позивач має стабільний заробіток, на обліку в лікарів не перебуває, має у власності житловий будинок у м. Луцьку, в якому повністю створені умови для комфортного проживання та розвитку дітей (а.с. 15, 19-23).

Із матеріалів справи вбачається, що малолітня дочка сторін ОСОБА_4 , є ученицею 3-Б класу КП «Луцька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №13 Луцької міської ради», а дочка сторін ОСОБА_6 , є вихованкою закладу дошкільної освіти №32 з вересня 2022 року, вихованням дітей займається батько (а.с. 16-17).

Разом з тим, відповідно до висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради від 11.03.2024 року №96, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 13.03.2024 року №207-1, позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є недоцільним (а.с. 79-81).

Оцінюючи вищезазначені письмові докази, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 10.11.2023 року у справі №40/1944/22.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

В оцінці доводів сторін, суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків,допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У даній справі, звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться ними, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дітей.

Разом з тим, суд критично оцінює, надані позивачем, довідки з навчальних закладів (а.с. 16-17), в яких навчаються діти, та інші письмові докази, подані позивачем, оскільки, такі докази, на думку суду, не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, так як беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення відповідачем від виконання обов`язків з виховання дітей, а лише констатують участь батька у виховному процесі.

Також суд критично оцінює, доводи відповідачки, щодо постійного перебування за кордоном, оскільки, як вбачається з інформації Державної прикордонної служби України від 09.05.2024 року, ОСОБА_2 здійснює періодичні виїзди за межі території України, та на час розгляду справи з 03.03.2024 року постійно перебуває на території України (а.с. 99). Будь-яких доказів на підтвердження свого перебування та працевлаштування у Королівстві Нідерланди, відповідач не надала. Окрім того, в ході розгляду справи, відповідачка, по відеоконферецзв`язку зазначила, що перебуває у Нідерландах, однак, після надходження до суду інформації про перетин нею державного кордону України, змінила свої пояснення, вказавши, що знаходиться на території України у м. Київ.

На думку суду, така позиція відповідачки спрямована на введення суду в оману щодо її участі у вихованні дітей, а відтак, суд критично ставиться до визнання позову ОСОБА_2 і не бере такі пояснення до уваги за їх безпідставністю.

Крім того, суд бере до уваги висновок Служби у справах дітей про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав (а.с. 79-81), оскільки, згаданий висновок узгоджується з іншими доказами, поданими позивачем, та не суперечить їм.

Особливістю даної справи, що переглядається, є те, що відповідач ОСОБА_2 у письмових поясненнях та в судовому засіданні запевняла суд у тому, що жодним чином не зацікавлена у власній участі у вихованні дітей, останніми займається лише колишній чоловік та просить позбавити її батьківських прав.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, суд вважає, що заяви відповідачки подані до суду 25.01.2024 року та Служби у справах дітей 26.02.2024 року, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову у прийнятті визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.

При цьому, суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 10.11.2023 року у справі №40/1944/22.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись, ст. ст.10, 12, 28, 77, 81, 89, 142, 280-284, 354 ЦПК України, на підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст.7, 19, 141, 150, 153, 155, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України,Закону України «Про охорону дитинства», -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа Виконавчий комітет Луцької міської ради, , адреса місцезнаходження: 43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19.

Повне рішення складено 13 червня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.М. Пахолюк