ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року

м. Київ

справа № 369/218/22

провадження № 61-4451св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

розглянув у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника Національної поліції України - Медведського Владислава Валерійовича на постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у складі колегії суддів Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Ящук Т. І.,

у справі за позовом Національної поліції України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської територіальної громади Київської області, про виселення з службового житлового приміщення Національної поліції України та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року Національна поліція України (далі - НПУ) звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що 29 травня 2019 року розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 413 «Про включення до числа службового житлового фонду квартир Національної поліції України, розташованих у будинку за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 » включено до числа службового житлового фонду Києво-Святошинського району Київської області НПУ ряд квартир, зокрема, квартиру АДРЕСА_3 .

11 вересня 2019 року розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 607 «Про затвердження рішення про надання службової квартири» затверджено рішення керівництва та Центральної житлової комісії НПУ про надання службової трикімнатної квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 на родину з 4-х осіб, а саме: ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 , та видано ордер.

11 червня 2021 року наказом НПУ № 714 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту НПУ.

Відповідачі не проживають у службовій квартирі НПУ за адресою: квартира АДРЕСА_5 . Фактично проживають у квартирі АДРЕСА_6 .

22 вересня 2021 року позивач направив на зазначені адреси рекомендованими листами вимогу щодо виселення зі службового жилого приміщення. Зазначені листи повернулись позивачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання та у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Посилався на те, що відповідачі користуються приміщенням не за призначенням, не проживають в службовому жилому приміщенні НПУ та мають інше житло. Поведінка відповідачів свідчить про порушення правил проживання у службовому приміщенні та порушує інтереси позивача і працівників поліції, які потребують поліпшення житлових умов за рахунок відомчого житлового фонду.

НПУ просила виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зі службового жилого приміщення НПУ за адресою: квартира АДРЕСА_5 , без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

31 липня 2023 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зі службового житлового приміщення НПУ за адресою: кв. АДРЕСА_5 , без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 пропрацював в органах поліції тільки 5 років і 7 місяців, не звільнив службове житлове приміщення після припинення трудових відносин з НПУ, з реєстрації не знявся, чим порушив законні права та інтереси позивача.

08 лютого 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року скасовано з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд керувався тим, що НПУ, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ (далі - УМВС) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі № 420/6852/18 (адміністративне провадження № К/9901/4011/20)). ОСОБА_1 був переатестований та призначений на службу в поліцію, що свідчить про те, що він пропрацював в органах внутрішніх справ більше ніж десять років, що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі використовують службову квартиру не за призначенням, а також доказів наявності у відповідачів іншого житла на праві власності (користування).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 березня 2024 року НПУ засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року, в якій просить її скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм, передбачених абзацом другим частини першої статті 125 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), абзацу третього пункту 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37. Вказує на відсутність єдиного підходу до тлумачення формулювання «період роботи не менше як десять років на підприємстві, в установі, організації, що надали службове жиле приміщення».

У поясненнях до касаційної скарги, поданих 03 травня 2024 року, НПУ зазначило, що помилково вказало у касаційній скарзі абзац другий частини першої статті 125 ЖК України замість правильного - абзацу третього частини першої зазначеної статті.

Також представник НПУ наголошував на тому, що МВС та НПУ є окремими юридичними особами публічного права, кожна із яких самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а матеріалами справи підтверджено відсутність мінімального десятирічного періоду роботи у НПУ.

Доводи інших учасників справи

19 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Жогіна О. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що є сталою практика застосування судами статті 125 ЖК України щодо визначення (обчислення) стажу (вислуги), які дають право на пільгу - надання іншого житлового приміщення у випадку виселення із службового житла (постанови Верховного Суду від 19 січня 2024 року в справі № 502/386/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 760/15762/15-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 465/7043/14-ц, від 21 травня 2020 року в справі № 127/25203/17). Тому необґрунтованими є доводи касаційної скаргу НПУ про відсутність висновку Верховного Суду із застосування статті 125 ЖК України. З цих же підстав представник ОСОБА_1 - адвокат Жогіна О. О. просила закрити касаційне провадження у справі.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

08 квітня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її із Києво-Святошинського районного суду Київської області.

У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

26 червня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 серпня 1996 року ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ (т. 1, а. с. 207).

06 листопада 2015 року наказом УМВС № 2406 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ (т. 1 а. с. 207).

07 листопада 2015 року наказом НПУ № 82 о/с у порядку переатестування призначено ОСОБА_1 , що прибув з Головного управління МВС України в Донецькій області, головним інспектором, полковником поліції (т. 1, а. с. 26, 207).

29 травня 2019 року розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 413 «Про включення до числа службового житлового фонду квартир Національної поліції України, розташованих у будинку за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 » включено до числа службового житлового фонду Києво-Святошинського району Київської області НПУ ряд квартир, зокрема, квартиру АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 15, 16).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності трикімнатна квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності державі в особі НПУ (т. 1, а. с. 14).

11 вересня 2019 року розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 607 «Про затвердження рішення про надання службової квартири», затверджено рішення керівництва та Центральної житлової комісії НПУ про надання службової трикімнатної квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 на родину з 4-х осіб, а саме: ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 , а також видано ордер (т. 1, а. с. 17, 18).

11 червня 2021 року наказом НПУ № 714 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту НПУ (т. 1, а. с. 25).

29 вересня 2021 року позивач направив на адресу ОСОБА_1 лист про виселення зі службового приміщення, оскільки його було звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII. Посилаючись на пункт 34 Порядку надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», просив добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_4 (т. 1, а. с. 20-24).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відводу та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

У пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom», заява № 19009/04, пункт 50).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 ЖК України).

Згідно з частиною першою статті 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК України).

За змістом статті 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників (див. постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 758/18341/21(провадження № 61-15677св23), від 15 лютого 2023 року у справі № 464/2539/20(провадження № 61-9307св22) та інші).

За правилом частини першої статті 126 ЖК України надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Відповідно частини другої статті 114 ЖК України надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК України, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

12 січня 2015 року Указом Президента України № 5/2015 схвалено Стратегію сталого розвитку «Україна - 2020» (далі - Стратегія), після ратифікації Законом України від 16 вересня 2014 року № 1678-VII Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, встановлено вектори руху та програми розвитку держави, одним із яких визначено, зокрема, реформу системи органів правопорядку («правоохоронної системи») (розділ 3).

У пункті 4 «Реформа правоохоронної системи» розділу 3 Стратегії наголошено на потребах «провести функціональні та організаційні перетворення у системі Міністерства внутрішніх справ України» та «чітко розподілити функції із формування політики, що має здійснюватися Міністерством, та реалізації політики, що має здійснюватися окремим центральним органом виконавчої влади у системі МВС України - НПУ. Політичне управління та професійне керівництво у сфері правопорядку мають бути чітко розмежовані, як це передбачено Європейським кодексом поліцейської етики».

Згідно з пунктом 2 пояснювальної записки до проекту Закону України про Національну поліцію (реєстр. № 2822) цей проект був розроблений та ухвалений для реалізації заходів із реформування органів внутрішніх справ України, його основною метою було визначено «створення Національної поліції в Україні - органу виконавчої влади, який служитиме суспільству і призначений для охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічного порядку та громадської безпеки».

02 вересня 2015 року постановою Кабінету Міністрів України № 641 «Про утворення Національної поліції України» утворено НПУ як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

02 липня 2015 року прийнято Закон № 580-VIII, яким визначено, що НПУ (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року в справі №21-484а14 виснував, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2022 року в справі № 824/3161/14-а,від 20 листопада 2019 року в справі № 200/1085/19-а, від 10 травня 2019 року в справі № 826/11746/16.

У постановах від 04 березня 2014 року в справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року в справі №21-108а14 Верховний Суд України виснував, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ліквідація УМВС з одночасним створенням іншого органу - НПУ, який має виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) вжити заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

Висновок про те, що НПУ, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, є правонаступником УМВС сформульовано у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 травня 2018 року в справі № П/811/3414/15, від 25 червня 2020 року в справі № 420/6852/18, від 06 серпня 2020 року в справі № 821/3865/15-а, від 22 жовтня 2020 року в справі № 520/5147/19, від 05 листопада 2020 року в справі №752/2391/17 (2а-14/09), від 04 серпня 2022 року в справі №824/3161/14-а, від 17 травня 2023 року в справі №240/11052/20, від 28 червня 2023 року в справі № 823/1462/15, від 02 серпня 2023 року в справі № 580/2348/21, від 14 вересня 2023 року в справі № 580/10635/21, від 28 листопада 2023 року в справі № 806/2056/18 та інших.

Згідно з пунктами 9, 10, 12, 13, 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Працівникам міліції, які у визначеному цим Законом порядку прийняті на службу до поліції, наказами про призначення на відповідні посади одночасно присвоюються відповідні спеціальні звання поліції відповідно до схеми співвідношення спеціальних звань.

Працівникам міліції, які перейшли на службу до поліції, стаж вислуги в спеціальних званнях міліції зараховується до стажу вислуги для присвоєння чергових спеціальних звань поліції.

Працівники міліції, які на день набрання чинності цим Законом мали календарну вислугу не менше 5 років та продовжили службу в МВС України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями (а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах), після досягнення вислуги років, що дають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», мають право на пенсійне забезпечення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

За колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Із наданої позивачем копії наказу голови НПУ від 11 червня 2021 року № 714 о/с про звільнення НПУ визнала, що стаж служби ОСОБА_1 (для виплати надбавки за вислугу років у поліції) на день звільнення складала 26 років 08 місяців і 20 днів, а вислуга років для призначення пенсії - 28 років 10 місяців і 11 днів (т. 1, а. с. 25).

Оскільки органи УМВС було реорганізовано з одночасним створенням НПУ, при цьому ОСОБА_1 був переатестований та призначений на службу в поліцію, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 пропрацював в органах внутрішніх справ більше як десять років (з 16 липня 1996 року до 11 червня 2021 року), що виключає можливість виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Надана позивачем копія позовної заяви ОСОБА_1 до НПУ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, та пояснень ОСОБА_1 , в яких він вказав адресу проживання: квартира АДРЕСА_6 не свідчить про, що відповідачі не проживають у службовій квартирі й не використовують її за призначенням.

Згідно з договором дарування власником квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 108, 109).

За даними довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 06 вересня 2022 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_7 , АДРЕСА_1 , з 02 жовтня 2019 року (т. 1, а. с. 55).

Таким чином відповідно до вимог статті 125 ЖК України відповідачі не можуть були виселені зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, позивач не запропонував інше жиле приміщення для відповідачів, куди вони могли б бути переселені, службова квартира є єдиним житлом відповідачів, доказів про наявність іншого житла у відповідачів на праві власності (користування) суду не надано, тому колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у позові НПУ.

Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 19 січня 2024 року в справі № 502/386/18, від 30 вересня 2020 року в справі № 760/15762/15-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 465/7043/14-ц, від 21 травня 2020 року в справі № 127/25203/17, що, зокрема, спростовує посилання НПУ в касаційній скарзі про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень абзацу третього статті 125 ЖК України.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів таких порушень норм процесуального права судом апеляційної інстанції не вбачає.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Жогіної О. О. про закриття провадження у справі слід відмовити, оскільки суд касаційної інстанції не знаходить для цього правових підстав.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Жогіної Олени Олександрівни про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргупредставника Національної поліції України - Медведського Владислава Валерійовича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк