Головуючий у суді першої інстанції В. О. Волошин
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

11 грудня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Національної поліції у м. Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 Іполитовича, подану представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Волошина В. О., в примішенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, у якому просив суд визнати протиправними та припинити дії відповідача щодо порушення права власності позивача на автомобіль «Mercedes Benz G 500», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , що вчиняється шляхом незаконного утримування останнього, та зобов`язати відповідача негайно повернути позивачу зазначений автомобіль.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником автомобіля «Mercedes Benz G 500», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 . Під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №012866 від 06.11.2014 зазначений автомобіль було вилучено у позивача та поміщенено для зберігання на майданчик ДП МВС України «Інформ Ресурси». Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року по кримінальній справі № 760/4080/14-к було накладено арешт на вказаний автомобіль та заборонено розпоряджатися будь-яким чином цим майном. Позивач вказує на незаконне утримання відповідачем належного йому автомобіля без відповідних правових підстав. Крім того, в 2022 року позивачем було встановлено відсутність його автомобіля за місцем зберігання та використання автомобіля працівником поліції. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту свого цивільного права (права власності) позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2023 року відмовлено у відкритті провадження по справі в частині позовних вимог про визнання протиправними та припинення дії відповідача щодо порушення права власності позивача на автомобіль «Mercedes Benz G 500», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , що вчиняється шляхом незаконного утримавання останнього. Роз`яснено позивачу, що вказані вимоги підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства.

Вимоги позивача до Головного управління Національної поліції у м. Києві про зобов`язання повернути майно розглянуто судом в порядку цивільного судочинства, суд дійшов висновку про те, що заявлені вимоги в цій частині підлягають розгляду в порядку саме цивільного судочинства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа: Київська міська прокуратура, про зобов`язання повернути майно залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову оскільки позивач не звертався до слідчого та до суду в рамках кримінального провадження із заявою про передачу йому на відповідальне зберігання автомобіля, та не надав доказів незаконного утимання цього транспортного засобу та перешкод у користуванні ним у розумінні ст. 387 ЦК України, суперечить матеріалам справи. Судом не взято до уваги, що автомобіль «Mercedes Benz G 500», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , не є тимчасово вилученим майном. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції позбавив позивача права на користування належним йому автомобілем.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Халепа С. В. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримали подану апеляційну скаргу, рішення суду просять скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідача Лисенко В. О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на викладені у відзиві на апеляційну скаргу підстави.

Представник третьої особи Котяр Т. М. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на викладені у відзиві на апеляційну скаргу підстави.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Так, згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13 січня 2014 рокуклопотання старшого слідчого СВ Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві Світличної Н.І. про проведення обшуку в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0012866 від 06 листопада 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України задоволено. Надано дозвіл слідчому СВ Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві Світличній Н.І. дозвіл на проведення обшуку автомобіля «Mercedes Benz G 500», д.н.з. НОМЕР_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2014 задоволено клопотання старшого слідчого СВ Солом`янського РУГУ МВС України в м. Києві Світличної Н.І., погодженого старшим прокурором прокуратури Солом`янського району м. Києва Мінєєвим В.В., накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_1 , а саме: на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ G500», д.н.з. НОМЕР_1 , у вигляді заборони розпоряджатися будь-яким чином цим майном.

Такий захід забезпечення, застосований під час досудового розслідування щодо майна ОСОБА_1 , здійснений з метою забезпечення можливого цивільного позов у рамках кримінального провадження та можливого застосування такого виду покарання як конфіскація майна в подальшому.

Судом встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0012866 було закінчено, в порядку ст. 290 КПК України та 01 серпня 2014 року до Солом`янського районного суду м. Києва було направлено обвинувальний акт за фактом вчинення ОСОБА_1 , кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 5, ст. 27 п. п. 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 317 КК України.

Розгляд кримінального провадження Солом`янським районним судом не завершено.

Судом встановлено, що позивач, перебуваючи в статусі підозрюваного у кримінальному провадженні №0012866, звертався до слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва з заявами про скасування арешту на його автомобіль, у задоволенні яких йому було відмовлено.

При цьому сторона позивача вважає, що саме орган досудового розслідування (відповідач) порушує його право власності на автомобіль безпідставним його утриманням.

Судом встановлено, що в порядку ст. 303 КПК України, позивач не звертався зі скаргами на дії/бездіяльність слідчого, прокурора, у неповерненні вилученого у нього автомобіля, згідно з вимогами ст. 169 КПК України.

Судом встановлено, що позивач не звертався із заявою про передачу йому автомобіля на відповідальне зберігання, ні на стадії досудового розслідування, ні під час розгляду кримінального провадження судом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що на час досудового слідства та на час судового слідства, незаконним вилученням автомобіля його фактично позбавлено права власності на автомобіль «Mercedes Benz G 500», д.н.з. НОМЕР_1 , який відповідач утримує без відповідних правових підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався тим, що позивач не звертався до слідчого та до суду в провадженні якого знаходиться кримінальна справа з заявою про передачу йому на відповідальне зберігання належного йому автомобіля, та не надав доказів на підтвердження незаконного утримання та перешкод у користуванні належним йому майном у розумінні ст. 387 ЦК України.

Так, стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до змісту позову,ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність дій та бездіяльності відповідача, просить суд зобов`язати Головнеуправління Національної поліції у м. Києві повернути йому автомобіль «Mercedes Benz G 500», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 X17722, який було вилучено у рамках кримінальноого провадження № 0012866 від 06 листопада 2013 та арештовано ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2014 року у справі № 760/4080/14-к.

Таким чином, вилучення та арешт автомобіля позивача накладений під час досудового слідства у кримінальному провадженні на підставі норм КПК України в редакції, чинній на час вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі, яка переглядається, колегія суддів вважає, що на правовідносини, пов`язані із вирішенням питання про повернення належного ОСОБА_1 арештованого рухомого майна, не поширюються норми цивільного судочинства, що судом першої інстанці не враховано. Суд цивільної юрисдикції в межах розгляду цивільної справи про повернення майна не наділений повноваженнями надавити оцінку діям (бездіяльності), рішенням правоохоронніх органів, вчинених в межах кримінального провадження, оскільки такі питання можуть бути вирішені судом лише в межах кримінального або адміністративного судочинства.

Оскільки кримінальне провадження у справі, у якій вилучено у позивача автомобіль та постановлено ухвалу про його арешт триває, справа перебуває у провадженні суду, то вирішення питання щодо зняття арешту з автомобіля, повернення автомобіля власнику чи оскарження дій, бездіяльності слідчого чи прокурора у кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України.

Колегія суддів вважає, що порушення права позивача у розумінні Цивільного кодексу України не відбулося. Позивач не звертався до слідчого та до суду, в провадженні якого знаходиться кримінальна справа з заявою про передачу йому на відповідальне зберігання належного йому автомобіля. Він не надав суду доказів на підтвердження незаконного утримання та перешкод у користуванні належним йому майном у розумінні ст. 387 ЦК України. Усі інші питання, які пов`язані з діями (бездіяльністю), рішеннями працівників правоохоронніх органів, які позивач вважає неправомірними, можуть бути оскаржені тільки у порядку передбаченому КПК України (або в порядку адміністративного судочинства).

Таким чином, позов ОСОБА_1 , не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Питання щодо повернення автомобіля «MERCEDES -BENS G 500» д.н.з. НОМЕР_1 , ключів від цього автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , підлягає вирішенню у порядку, передбаченому КПК України.

Згідно зі статтею 174 КПК України інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України(згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України) та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Згідно із частиною третьою статті 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Окремою формою судової діяльності відповідно до КПК України є судовий контроль, який реалізує слідчий суддя, за додержанням законів органами досудового розслідування та прокурором. Зміст і характер судового контролю в межах кримінального процесу пов`язаний передусім із необхідністю забезпечення прав і свобод людини як на стадії досудового розслідування кримінального провадження, так і після його закінчення.

На слідчого суддю покладена функція судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні, зокрема, під час досудового розслідування (пункт 18 частини першої статті 3 КПК України), і він наділений повноваженнями накладати арешт на майно та його скасовувати (статті 173 і 174 цього Кодексу).

Суд вважає, що для гарантування прав і свобод осіб, на майно яких ухвалою слідчого судді за нормами КПК України накладений арешт у кримінальному провадженні, саме слідчий суддя, здійснюючи судовий контроль, повноважний за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна в порядку, передбаченому частиною другою статті 174 цього Кодексу, вирішити питання про скасування такого арешту та про повернення майна, вилученого в рамках кримінального провадження.

Пунктом 1 частини 1 ст. 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст. 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.

Тобто, законодавцем визначена чітка процесуальна можливість особи на оскарження дій слідчого, у разі незгоди з ними.

Проте ОСОБА_1 своїм правом не скористався, не надав суду належних доказів на підтвердження реалізації своїх прав щодо оскарження дій слідчого в рамках кримінального провадження.

Крім того, будучи обмеженим у розпорядженні автомобілем позивач мав та на цей час має право звернутись до суду з заявою про передачу йому автомобіля на відповідальне зберігання, тим самим забезпечивши собі право користування належним йому майном.

Проте позивач не звертався із заявою про передачу йому автомобіля на відповідальне зберігання, а тому автомобіль був переданий на відповідальний штрафмайданчик.

Отже, установивши, що арешт на транспортний засіб накладено в кримінальному провадженні за правилами КПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що питання про повернення вказаного автомобіля, належного позивачу на праві власності слід розглядати за правилами кримінального судочинства.

Згідно вимогп. 1 ч. 1ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи те, що позовні вимоги про зобов`язання повернути майно не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції повинен був закрити провадження в справі, натомість помилково розглянув її по суті в порядку цивільного судочинства та відмовив в позові.

Відтак, розгляд питання про повернення позивачу автомобіля, вилученого у рамках кримінального провадження, має відбуватися в порядку КПК України, оскільки такий порядок є єдиним визначеним способом захисту права власності позивача на транспортний засіб (у випадку порушення такого права), арешт на який було накладено в межах кримінального провадження, яке станом на дату ухвалення оскаржуваного судового рішення не є закінченим.

Таким чином, наявність незакінченого кримінального провадження виключає можливість розгляду справи про повернення майна за правилами цивільного судочинства.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Відповідно дост. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Отже, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції кримінального суду.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК Українита частини першоїстатті 377 цього Кодексу.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Оскільки суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу позивача, проте дійшов висновку про закриття провадження у справі, тому судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, понесені позивачем не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Іполитовича, подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа: Київська міська прокуратура, про зобов`язання повернути майно закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17 грудня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна