Провадження № 2-о/752/479/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 червня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Гненик К.П.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: Голосіївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини, суд

В С Т А Н О В И В:

Заявники через представника ОСОБА_3 звернулися до суду з заявою про встановлення факту народження дитини - чоловічої статі - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаються в заяві на те, що вони перебувають у фактичних шлюбних стосунках. Шлюб повноважними органами РАЦС України між нами не зареєстрований, але 26 червня 2019 року між нами зареєстровано шлюб у м. Сімферополь АР Крим, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 від 26 червня 2019 року. Після реєстрації шлюбу, дружина змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

Від даного шлюбу у заявників ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сімферополь АР Крим, Україна народилася дитина чоловічої статі - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого в м. Сімферополь АР Крим, та копією виписного епікризу (із акушерського стаціонару) від 18 листопада 2021року. Відповідно до свідоцтва про народження, - ОСОБА_2 записаний батьком. Дитині присвоєно прізвище батька - ОСОБА_6 , по батькові - ОСОБА_7 . Таким чином, підтверджується факт його батьківства.

В зв`язку з тим, що вказана територія тимчасово не підконтрольна Україні внаслідок окупації, вони не можуть зареєструвати в органах РАЦС народження дитини та отримати Свідоцтво про народження дитини встановленого законодавством України зразка.

Заявники та їх представник у судове засідання не з`явились, просили розглядати заяву за їх відсутності.

Представник зацікавленої особи у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та її задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 2 ст. 317 ЦПК України встановлено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлено що заявники 26 червня 2019 року в відділі запису актів цивільного стану міста Сімферополь зареєстрували шлюб за законодавством росії.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу після державної реєстрації шлюбу заявник ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим народилась дитина чоловічої статі - ОСОБА_4 , про що 24 листопада 2021 року Відділом реєстрації народжень м. Сімферополь Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, видано свідоцтво про народження за актовим записом №5.

З викладених письмових доказів у справі вбачається, що батьками дитини є: мати - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України та батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України.

Документ, що підтверджує факт народження сина заявників, виданий закладом на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них.

Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів.

Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження.

За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

За правилами ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

За змістом ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Україна зобов`язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв`язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За змістом ч.ч.1,2,4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Крім того,відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Суд вважає обгрунтованими посилання представника заявників у заяві, виходячи з наступного.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року / щодо конкретної ситуації/ зазначено,що юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, що склалась, підтримав цей стандарт / хоч і з іншим предметом спору/, у рішеннях у справах «Лоізіду проти Туречини» від 18 грудня 1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23 лютого 2016 року.

ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів Суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного.

Для людей, що проживають на цій території, життя триває.

І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ].

Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96).

При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]».

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини заявників, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 7597001/22 від 23листопада 2022 року, суд в межах розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України має надати оцінку поданим заявниками доказам, оскільки рішення суду в такій категорії справ повинно грунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих так званими органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №235/2357/17 від 22 жовтня 2018 року, згідно з якими суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини у контексті, як мінімум, «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

В силу ч.ч. 1 та 3 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та її задоволення.

Крім того,з матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду заявник ОСОБА_1 зазначила своє дошлюбне прізвище, яким вона іменується за паспортом громадянки України, а не прізвище ОСОБА_6 , отримане за результатами укладення шлюбу.

Представник заявників зазначила,що таке прізвище було зазначено,так як свідоцтво про шлюб заявників не визнається на території України, оскільки видане окупаційною владою.

З урахуванням приведеного вище суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та її задоволення.

Керуючись ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст.144 СК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 212-215, 234-235, 256-259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Сімферополь Автономна Республіка Крим, Україна.

Мати - громадянка України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; батько - громадянин України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду піддати негайному виконанню.

Копію рішення суду невідкладно направити до Голосіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Машкевич