Номер провадження: 22-ц/813/2352/24
Справа № 512/592/19
Головуючий у першій інстанції Бростовської Н.О.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Савранського районного суду Одеської області від 12 травня 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ДОБРОБУТ» про визнання недійсним договору оренди, зобов`язання повернути земельну ділянку, скасувавши запис про державну реєстрацію речового права,

ВСТАНОВИВ:

07.10.2019 до Савранського районного суду Одеської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ДОБРОБУТ» про визнання недійсним договору оренди, зобов`язання повернути земельну ділянку, скасувавши запис про державну реєстрацію речового права (а.с. 2-4).

04.04.2023 представник позивача звернувся до суду з заявою про залишення позову без розгляду (а.с. 111-112).

12.05.2023 ухвалою Савранського районного суду Одеської області позов ОСОБА_1 був залишений без розгляду. Також вказаною ухвалою суд вирішив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 30 000 грн (а.с. 137-138).

03.08.2023 представник ОСОБА_1 адвокат Пілюк Руслан Валерійович подав апеляційну скаргу на ухвалу Савранського районного суду Одеської області від 12.05.2023. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала про залишення позову без розгляду в частині судових витрат є необґрунтованою. Так, представник апелянта зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд виходив із того, що представник відповідача тричі з`являвся в судові засідання та поніс транспортні витрати в 5 000 грн за кожне засідання, а загалом 15 000 грн. Разом з тим, такі витрати не підтверджені проїзними квитками та іншими платіжними документами. Стягнення 15 000 витрат на правову допомогу, також, є необґрунтованим, так як розгляд справи по суті не розпочався, жодних процесуальних дій представник не вчиняв, а лише тричі був на підготовчих засіданнях, які відкладалися. Тому представник апелянта просить змінити оскаржувану ухвалу в частині стягнення судових витрат та відмовити в стягненні судових витрат (а.с. 141-142).

Представник ПП «Добробут» - адвокат Юдін О.Ю. подав пояснення на апеляційну скаргу, в яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржувану ухвалу (а.с. 158-163).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У судове засідання 23 травня 2024 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали.

За ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Постановляючи оскаржувану ухвалу в частині задоволення вимог відповідача щодо стягнення з позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що умовами укладеного між відповідачем та адвокатом договору гонорар визначений саме у фіксованому розмірі 15000,00 грн та передбачає надання необмеженої кількості правничих послуг (п.п. 4.3.6 договору). Тому, з урахуванням висновків ВП ВС, суд першої інстанції зазначив, що надання детальних описів виконаних робіт є непотрібним для визначення розміру гонорару, який підлягає розподілу, а опис робіт (послуг) адвоката за договором від 04.05.2023, наданий суду, вважав цілком достатнім для мети розподілу витрат. Крім того, суд першої інстанції врахував, що згідно з умовами п. 4.2.1 договору про надання професійної правничої допомоги від 25.02.2020 та опису робіт (послуг) адвоката за договором від 04.05.2023, окремо від суми гонорару, ПП «ДОБРОБУТ» має сплатити адвокату 5000 грн за кожну поїздку з м. Одеса до суду (смт. Саврань, Одеської області). Тобто, сторони врахували віддаленість суду, у якому має здійснюватися розгляд справи (смт. Саврань, Одеської області), від офісу адвоката (м. Одеса), що вимагає подорожі на відстань 220 кілометрів в одну сторону, та час, який має витратити адвокат на виконання цього договору (наприклад, одна подорож з м. Одеси до смт. Саврань, Одеської області, не рахуючи часу, витраченого в суді, приймаючи до уваги відстань між населеними пунктами та дозволену законодавством швидкість руху транспортного засобу, становить близько п`яти годин в обидва кінця. При цьому, адвокат у весь цей час перебуває за кермом автомобіля (п.п. 4.3.2, 4.3.7 договору про надання професійної правничої допомоги). З огляду на це, суд першої інстанції вважав, що загальна сума судових витрат ПП «ДОБРОБУТ», яка підлягає компенсації, має визначатись з урахуванням суми гонорару адвокату (15000 грн) та витрат адвоката на дорогу (15000 грн), що разом становить 30000 грн (а.с. 138-138 зворот).

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Так, оскаржувана ухвала переглядається лише в частині вимог щодо стягнення судових витрат.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції керувався, зокрема, положеннями ч. 5 ст. 142 ЦПК України та зазначив, що у своїй заяві позивач визнав, що звертаючись до суду обрав помилковий спосіб захисту свого права, що у будь-якому разі призведе до відмови у позові, тобто визнав, що його дії були необґрунтовані. За таких обставин, суд першої інстанції вказав, що має лише визначитись з розміром судових витрат, які підлягають компенсації (а.с. 137).

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитися не може, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Частиною 6 цієї статті визначено, що у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Тобто, застосування вказаної норми (ч. 5 ст. 142 ЦПК України) передбачає собою встановлення сукупності ознак, які б вказували на те, що дії позивача при розгляді справи були необґрунтованими. При цьому, тягар доказування необґрунтованості дій позивача, які були ним здійснені та в чому вони полягають, чи зловживання процесуальними правами покладається на відповідача.

На підтвердження необґрунтованих дій або зловживання процесуальними правами відповідач у такому випадку згідно з процесуальним обов`язком доказування повинен довести, а суд установити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача мали місце під час розгляду справи та в чому вони виявлялись, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно і пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав протиправну мету ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується (постанова Верховного Суду від 30.06.2022, справа № 753/1625/21).

За ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Як вже зазначалося вище, задовольняючи клопотання сторони відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, подавши заяву про залишення позову без розгляду, визнав, що його дії були необґрунтовані, оскільки обрав неефективний спосіб захисту свого права. Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що обрання позивачем неефективного способу захисту його прав є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за результатами розгляду справи по суті. Залишення ж заяви без розгляду на підставі заяви позивача це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача та не може бути безумовною підставою для стягнення витрат, понесених відповідачем, на правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що 04.04.2023 представник позивача подав заяву про залишення позову без розгляду (а.с. 111-112). 04.05.2023 представник відповідача подав до суду клопотання про долучення доказів судових витрат, копію договору про надання професійної правничої допомоги та копію опису робіт (послуг) адвоката (а.с. 116-119 зворот). Апеляційний суд звертає увагу на те, що клопотання про долучення доказів судових витрат не містить посилань на застосування положень ч. 5 ст. 142 ЦПК України та окремо питання щодо стягнення витрат на правову допомогу на цій підставі сторона відповідача не ініціювала.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не встановлював, а відповідач не доводив фактів зловживання процесуальними правами з боку позивача, не доводив необґрунтованість дій позивача, суд не застосовував до позивача будь-яких заходів, передбачених Главою 9 ЦПК України (заходи процесуального примусу), а позовну заяву залишив без розгляду за заявою самого позивача, а не через зловживання процесуальними правами. Тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, згідно з яким кожна особа, яка заявляє вимоги, у тому числі і щодо стягнення судових витрат, має довести як необхідність в понесенні таких витрат так і їх розмір, а також і необґрунтованість дій позивача, саме з наявністю яких закон пов`язує процесуальну можливість їх компенсації на користь відповідача, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню із постановленням нової про відмову у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу.

Таким чином, оскільки ухвала суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат постановлена з порушенням норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує оскаржувану ухвалу в частині задоволення вимог про відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу та постановляє в цій частині нову про відмову у задоволенні таких вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Савранського районного суду Одеської області від 12 травня 2023 року у частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу скасувати та постановити в цій частині нову про відмову у задоволенні цих вимог.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда