У Х В А Л А

Іменем України

(повна ухвала виготовлена 12 червня 2024 року)

11 червня 2024 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: О. Грегуль, секретар судового засідання: І. Вакуленко,

ОСОБА_1 заявник/боржник

ОСОБА_2 стягувач

ОСОБА_3 адвокат стягувача

ВСТАНОВИВ:

Заявником/боржником подано заяву з проханням: 1) зупинити виконання судового наказу Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2023 у справі № 754/16538/23; 2) Визнати судовий наказ Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2023 у справі № 754/16538/23 таким, що не підлягає виконанню. У заяві про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, своїх додаткових письмових поясненнях та усних поясненнях наданих у судовому засіданні заявник/боржник посилається на те, що 21.05.2024 йому стало відомо про існування судового наказу від 17.11.2023 у справі № 754/16538/23 про стягнення аліментів і з видачею якого він не погоджується, оскільки він добровільно сплачував аліменти на утримання двох дітей, аліменти заявник/стягувач отримувала та в заяві про видачу судового наказу не повідомила суду, що нею отримуються аліменти.

Справу головуючому передано 28.05.2024.

У судовому засіданні заявник/боржник підтримав заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а адвокат заявника/стягувача просив відмовити в задоволенні цієї заяви.

Вислухавши заявник/боржник та адвоката заявника/стягувача, дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2011 у справі № 2-3400/11 (суддя Сенюта В.О.) розірвано укладений 09.07.2005 шлюб між ОСОБА_1 (заявник/боржник) та ОСОБА_4 (заявник/стягувач).

Згідно свідоцтва про народження від 24.05.2006 і свідоцтва про народження від 08.05.2009 ОСОБА_1 (заявник/боржник) та ОСОБА_4 (заявник/стягувач) є батьками дітей відповідно: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Деснянським районним судом м. Києва видано судовий наказ від 17.11.2023 у справі № 754/16538/23 про стягнення з ОСОБА_1 (заявник/боржник) на користь ОСОБА_2 (заявник/стягувач) аліментів на утримання дітей: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно ст. 18 ЦПК України, 1. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 2. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 3. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно ч. 2 ст. 19 ЦПК України, 2. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Згідно ч. 3 ст. 19 ЦПК України,3. Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, 1. Судовий наказ може бути видано, якщо: 4) заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно ч. 1 ст. 170 ЦПК України, 1. Боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно ч. 8 ст. 170 ЦПК України, 8. У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Згідно ст. 192 СК України, 1. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 273 СК України, 1. Якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно ст. 432 ЦПК України, 1. Суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. 2. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. 3. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання. 4. Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. 5. Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11: «Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження. За положеннями статей першої та другої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності. Згідно з частиною другою статті 432 ЦПК України (аналогічна норма містилася в частині четвертій статті 369 ЦПК України, 2004 року), в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин. Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо. Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження. Крім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так и частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного так и часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.».

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.10.2020 у справі № 204/2494/20: «Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.».

Згідно ч. 1, ч. 4 ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.

Заявником/боржником до заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню додано фіскальні документи, зокрема, платіжні інструкції кредитового переказу коштів та відповідно до яких платником є ОСОБА_1 (заявник/боржник), отримувачем є ОСОБА_2 (заявник/стягувач), призначення плату: аліменти на Варвару і ОСОБА_7 (через ОСОБА_2 ).

Із зазначених фіскальних документів вбачається, що як до так і на час подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів та після видачі судового наказу про стягнення аліментів заявник/боржник у добровільному порядку сплачував аліменти на утримання дітей.

У заяві про видачу судового наказу про стягнення аліментів заявник/стягувач вказувала, що за усною домовленістю заявник/боржник допомагав їй з дітьми але з часом допомагав епізодично в час і розмірах, які сам вважав за потрібне, а згодом взагалі перестав давати грошові кошти на утримання дітей і ніяким чином не допомагає.

Про перерахування їй коштів з призначенням платежу, як аліменти на дітей, заявник/стягувач взагалі не повідомляє у заяві про видачу судового наказу про стягнення аліментів, а доводи про припинення надання коштів спростовуються вищевказаними і наданими суду заявником/боржником фіскальними документами.

У судовому засіданні адвокатом боржника/стягувача не спростовано доказами доводів заявника/боржника про добровільну сплату ним аліментів та не підтверджено доказами неотримання заявником/стягувачем перерахованих їй аліментів на утримання дітей на час подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів і на час видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Доводи адвоката боржника/стягувача про недостатність розміру сплачуваних заявником/боржником аліментів свідчать про наявність спору про розмір аліментів, що було і є підставою для подання позову про стягнення аліментів, а не заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів і в позові стягувач не була позбавлена можливості самостійно визначити та повідомити достатній і потрібний розмір аліментів.

Вищевикладене дає правові підстави для висновку, що на час подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів заявник/стягувач достовірно знала, що аліменти їй на утримання дітей перераховуються добровільно, а також їй достовірно було відомо і про свою незгоду з розміром перераховуваних аліментів тобто було відомо про наявність, а не відсутність спору.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Повідомлення суду у заяві про видачу судового наказу про стягнення аліментів про фактичне перерахування аліментів та про незгоду з розміром перераховуваних аліментів тобто повідомлення про наявність спору про розмір аліментів, виключало б можливість розгляду справи в наказному провадженні та видачу судового наказу про стягнення аліментів.

З урахуванням викладеного та засад верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності суд вважає вимоги заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню обґрунтованими.

Доводи адвоката заявника/стягувача про те, що при примусовому виконанні судового наказу сторони виконавчого провадження вчиняють дії спрямовані на укладення мирової угоди на стадії виконання судового наказу, висновків суду не спростовують, оскільки при детальному з`ясуванні даного питання у судовому засіданні заявник/боржник суду повідомив, що на даний крок він вимушений був піти з метою уникнення нарахування заборгованості про аліментам та накладення на нього обмежень, які можуть бути застосовані при наявності заборгованості по аліментам і на час вирішення цієї справи мирова угода на стадії виконання не затверджена.

Що ж стосується вимог заявника/боржника про зупинення виконання судового наказу про стягнення аліментів, то в задоволенні цих вимог відмовляється, оскільки зупинення може бути застосоване до виконавчого документа, який перебуває на виконанні, а не до виконавчого документа, який визнаний таким, що не підлягає виконанню.

За таких обставин заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню задовольняється частково.

Керуючись ст. 258-260 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Задовольнити частково заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Визнати судовий наказ Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2023 у справі № 754/16538/23 про стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса вказана в заяві про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню: м. Київ, вул. Глибочинська, 40-Б, 1-ий під`їзд, 3 поверх, офіс № 13 (305), РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) аліментів на утримання дітей: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

У задоволенні інших вимог заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів.

Згідно ст. 261 ЦПК України, 1. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 2. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

СУДДЯ: