Провадження №: 2/336/1275/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 07 червня 2024 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Бублій Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 04.08.2020 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартири, який посвідчено нотаріально, набула у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В цей же день вона склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла онучці ОСОБА_1 , який також було нотаріально посвідчено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

15.01.2024 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Якіб`юк Ю.А. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

15.01.2024 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 11/02-31 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з пропуском 6-місячного строку на прийняття спадщини.

Зазначає, що з моменту купівлі квартири і до моменту смерті ОСОБА_2 позивач проживала разом із спадкодавцем без реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим прийняла спадщину як така, що проживала на момент відкриття спадщини зі спадкодавцем на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

У зв`язку з викладеними обставинами, позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з тим, що спір виник щодо спадкування розгляд справи проводився судом в порядку загального позовного провадження.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що надані позивачем разом з позовом докази не підтверджують факт проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити.

У підготовчому судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про виклик свідків, яке під час розгляду справи судом задоволено.

15.03.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті на 07.06.2024 року.

Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

04.08.2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як продавцями та ОСОБА_2 як покупцем укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продавці передали, а покупець прийняла у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., зареєстровано в реєстрі за № 2889.

Право власності також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2023 року.

04.08.2020 року ОСОБА_2 склала заповіт, згідно якого все своє майно вона заповіла онучці ОСОБА_1 .

Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., зареєстровано в реєстрі за № 2892.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Спадкоємцем за заповітом після її смерті є онука ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим позивач звернулася до приватного нотаріуса Якіб`юк Ю.А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та 15.01.2024 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 11/02-31, яка вмотивована тим, що на день смерті ОСОБА_2 позивач була зареєстрована окремо від спадкодавця, заяву про прийняття спадщини не подала в строк, встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України, тому вважається таким спадкоємцем, що спадщину не прийняв.

При цьому, інших спадкоємців, які прийняли спадщину, у померлої немає.

У судовому засіданні 07.06.2024 року судом заслухані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які пояснили, що у 2021 році ОСОБА_2 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в яку одразу вселилася разом із онукою ОСОБА_1 , яка проживала зі спадкодавцем до моменту її смерті.

Отже, на момент смерті баби та відкриття спадщини позивач ОСОБА_1 проживала разом із нею без реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що підтверджується актом підтвердження фактичного проживання від 09.11.2023 року та показами свідків, які є мешканцями сусідніх квартир АДРЕСА_2 .

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України унормовано, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою.

Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема, у готелі чи у санаторії тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Зазначена правова норма відтворює загальний принцип заборони дискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання або місця перебування особи.

Аналіз наведених норм права та правила ч. 1 ст. 1221 ЦК України дає підстави стверджувати, що місцем відкриття спадщини є не місце реєстрації спадкодавця, а останнє його місце постійного проживання.

Відповідна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16 (провадження № 61- 15926св18) та 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18), який зазначив, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент відкриття спадщини не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною 3 статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Крім того, надаючи тлумачення ч. 3 ст. 1268 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) зазначив, що вона вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Як вже зазначалося судом, згідно із показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на момент смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_1 проживала разом із нею за адресою АДРЕСА_1 .

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Матеріалами справи встановлено, що після закінчення строку на прийняття спадщини, протягом якого позивач не заявив відмову від неї, він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом, як єдиний спадкоємець, який на момент смерті спадкодавця постійно проживав з нею за однією адресою, що підтверджується належним і допустимим доказом та фактично прийняв спадщину, тому за вказаних обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Роз`яснити учасникам справи, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін