ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року

м. Київ

справа № 369/627/23

провадження № 61-1875св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць, Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Пилипом Володимиром Марковичем, на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року у складі судді Ковальчук Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст заяви

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування.

Оскільки заявнику не вдалося встановити автора статті та власника сайту, на якому була розповсюджена інформація, тому, посилаючись на положення пункту 3 частини четвертої статті 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження.

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті порталу «368.media» за адресою: https://368.media/2022/07/27/ukrainskii-eks-bankir-mozhet-byt-prichasten-k-finansirovaniyu separatistov/? було опубліковано статтю ОСОБА_2 під заголовком «Украинский экс-банкир может быть причастен к финансированию сепаратистов».

Посилався на те, що зазначена стаття містить неправдиву інформацію, яка є недостовірною та підлягає спростуванню, оскільки порушує його особисте немайнове право на недоторканість ділової репутації.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив судвстановити факт, що інформація, поширена в мережі Інтернет 16 серпня 2022 року на веб-сайті порталу «368.media» за адресою: https://368.media/2022/07/27/ukrainskii-eks-bankir-mozhet-byt-prichasten-k-finansirovaniyu separatistov/? під заголовком «Украинский экс- банкир может быть причастен к финансированию сепаратистов» є недостовірною та спростувати зазначену інформацію.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала, з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування відмовлено на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Ухвала районного суду мотивована тим, що заявник просить визнати недостовірною та спростувати інформацію, яка не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, так як положеннями статті 294 ЦПК чітко встановлено, які саме справи суд розглядає в порядку окремого провадження. А тому заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року змінено, викладено мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що розгляд заяви про визнання недостовірною інформації та її спростування в порядку окремого провадження можливий у разі відсутності відомостей про особу, яка поширила недостовірну інформацію (пункт 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Апеляційний суд встановив, що заявник не надав доказів того, що йому не вдалося встановити автора статті та власника сайту,чи неможливості самостійно отримати відповідну інформацію.

Оскільки зі змісту вимог вбачається спір про право, апеляційний суд вважав, що такий спір не підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Отже, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, так як заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження та підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнавши помилковим посилання суду на пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України, апеляційний суд посилався на вимоги частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Пилип В. М., посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 ,яка подана його представником - адвокатом Пилипом В. М., мотивована тим, що заявнику не вдалося встановити автора статті та власника сайту, на якому була розповсюджена інформація, відповіді на адвокатський запит ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів» не отримано, відомості про власників веб-сайту відсутні. Тому відповідно до приписів ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України, заява ОСОБА_1 підлягає розгляду у порядку окремого провадження.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Пилип В. М. вказує те, що суди дійшли помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки суди не надали належної оцінки тому, що заявником було вчинено всі можливі дії для встановлення автора статті та власника сайту. Посилається на те, що відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 277 ЦК України якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування, що стало підставою звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження.

Відзиву на касаційну скаргу не подано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до абзацу шостого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Пилипом В. М., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» (Hoffmann v. Germany) від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку встановлюються такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що інформація, поширена в мережі Інтернет 16 серпня 2022 року на веб-сайті порталу «368.media» за адресою: https://368.media/2022/07/27/ukrainskii-eks-bankir-mozhet-byt-prichasten-k-finansirovaniyu separatistov/? під заголовком «Украинский экс- банкир может быть причастен к финансированию сепаратистов» є недостовірною та спростуванням зазначеної інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд правильно зазначив, що посилання заявника на вищевказану норму процесуального права є помилковим. Натомість, апеляційний суд послався на вимоги частини четвертої статті 315 ЦПК України, згідно з якою суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

З такими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій колегія суддів не погоджується.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18) вказано, що: «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації».

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК України судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК України. У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.

Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження особа, яка поширила інформацію, щодо якої виник спір, стане відома, то суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 504/4099/16-ц (провадження № 61-11424сво23).

Суди у порушення вимог наведених вище норм процесуального права не дали належної правової оцінки доводами заявника про те, що йому не вдалося встановити автора статті та власника сайту, на якому була розповсюджена інформація, яку він вважає недостовірною та такою, що підлягає спростуванню.

Спростовуючи ці доводи заявника, апеляційний суд не вказав які ще дії заявнику слід було вчинити і чому заяву ОСОБА_1 не може бути розглянуто в порядку окремого провадження.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для відкриття провадження у справі є передчасними.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій, з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Пилипом Володимиром Марковичем, задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець