печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у спрощенному позовному провадженні цивільну справу 757/51554/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Міністра внутрішніх справ України Клименка Ігоря Володимировича, Головного управління національної поліції в Запорізькій області, слідчого СВ ВП №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Дубченко Олександри Сергіївни про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до Міністра внутрішніх справ України Клименка Ігоря Володимировича , Головного управління національної поліції в Запорізькій області, слідчого СВ ВП №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Дубченко Олександри Сергіївни про відшкодування моральної шкоди.

Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що позивач є потерпілим у кримінальному провадженні, в рамках якого він звернувся до органу досудового розслідування з клопотанням про ознайомлення з матеріалами провадження, яке не було вирішено уповноваженою особою.

Таким чином, позивач стверджує, що даними обставинами було завдано йому моральної шкоди, а тому він звернувся до суду та просить:

- стягнути з відповідача Клименко І.В. на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з відповідача ГУНП в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

- стягнути з відповідача Дубченко О.С. на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

14.11.2023 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

16.01.2024 представником Головного управління національної поліції в Запорізькій області було подано відзив на позовну заяву , в якому зазначено, що 25.10.2023 (вхідний 3256) надійшло клопотання адвоката Войтовича Євгена, який представляє інтереси потерпілого щодо ознайомлення з матеріалами кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 001352 від 01.09.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194, ч.2 ст.263 КК України.

Клопотання було задоволено слідчим СВ ВП №4 ЗРУП Олександрою Дубченко у повному обсязі, про що 26.10.2023 (вихідний № 12869/45/-/03-2023) на поштову адресу адвоката Євгена Войтовича направлено лист. Крім того, в зазначеному листі зазначалось про необхідність погодження дати та часу ознайомлення з матеріалами кримінального провадження із слідчим за мобільним номером телефону НОМЕР_1 .

На неодноразові домовленості про зустріч, ні потерпілий, ні захисник не з`являлися. Також адвокат Войтович у телефонному режимі повідомляв, що знаходиться за територією міста Запоріжжя.

21.11.2023 захисник Войтович Євген Михайлович з`явився для ознайомлення із матеріалами кримінального провадження та ознайомився із 211 аркушами, а 22.12.2023 року ознайомився із другим томом кримінального провадження, що підтверджується протоколом про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 21.11.2023 та розпискою про обов`язок не розголошення відомостей кримінального провадження від 21.11.2023. Станом на день подачі відзиву, представник зазначив, що процесу ознайомлення триває.

Таким чином, слідчим СВ ВП №4 ЗРУП Олександрою Дубченко виконано вимоги частини 1 статті 220 та частини 1 статті 221 КПК України.

Окрім цього, представник зазначила, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення особистих немайнових чи процесуальних прав позивача, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань.

Також, звернула увагу, що посадова особа органу - Міністр внутрішніх справ України та слідчий ВП №4 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області не може бути відповідачем по цій справі.

04.03.2024 представником Міністерства внутрішніх справ України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач безпідставно заявляє вимоги до Міністра внутрішніх справ, який його прав та інтересів не порушував та не несе відповідальність перед позивачем.

Окрім цього, представник відповідача посилається на ст. 48 ЦПК України та вказує, що посадова особа центрального органу виконавчої влади не може бути відповідачем у цивільному процесі, а тому Міністр внутрішніх справ є неналежним відповідачем.

Також, позивачем не надано доказів саме факту заподіяння останньому буль-якої шкоди з вини Міністра внутрішніх справ.

Відтак, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач в судове не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, представником позивача направлено заяву в якому останній просив розглядати справу за відсутності сторони позивача, вимоги підтримав.

Представник Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Окрім цього, представник відповідача долучила лист керівника Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону від 22.05.2024 про направлення до розгляду по суті обвинувального акту по кримінальному провадженню № 001352 від 01.09.2023 року до Комунарьського районного суду м. Запоріжжя.

Представник МВС України в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Слідчий СВ ВП №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Дубченко О.С. в судове не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що позивач є потерпілим у кримінальному провадженні, що внесене до ЄРДР №001352 від 01.09.2023 року.

24.10.2023 представником ОСОБА_1 - адвокатом Войтович Є.М. було подано клопотання в порядку ст. 221 КПК України про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Разом з цим, як стверджує позивач відповіді на дане клопотання він не отримав, а тому вищевикладене позбавляє позивача можливості оперативно та у способи, передбачені кримінальним процесуальним законом, відстоювати свої права та захищати свої інтереси. Це спричиняє душевні страждання, що з точки зору Цивільного Кодексу України, є моральною шкодою.

Таким чином, на думку позивача, відповідач Дубченко О.С. , яка є слідчим у даному кримінальному провадженні № 001352, порушує вимоги закону та є підлеглим відповідача Клименко I.B. , а тому позивач вважає, що саме Міністр внутрішніх справ України не виконав вимоги законодавства.

Відтак, з даних підстав, на думку позивача, йому було завдано моральної шкоди відповідачами.

Окрім цього, встановлено, що 25.10.2023 (вхідний 3256) до слідчого СВ ВП №4 ЗРУП в Запорізькій області,який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 001352 надійшло клопотання адвоката Войтовича Євгена, який представляє інтереси потерпілого щодо ознайомлення з матеріалами кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №001352 від 01.09.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194, ч.2 ст.263 КК України.

Клопотання було задоволено слідчим СВ ВП №4 ЗРУП Олександрою Дубченко у повному обсязі, про що 26.10.2023 (вихідний № 12869/45/-/03-2023) на поштову адресу адвоката Євгена Войтовича направлено лист. Крім того в зазначеному листі зазначалось про необхідність погодження дати та часу ознайомлення з матеріалами кримінального провадження із слідчим за мобільним номером телефону НОМЕР_1 .

Також вбачається, що досудове розслідування завершено, оскільки обвинувальний акт направлено до Комунарьського районного суду м. Запоріжжя.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст.124 Конституції Україн,и судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені положеннями статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частини 6 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до положень статей 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу, посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 зазначено, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Верховний Суд звернув увагу на те, що хоча цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якої пред`явлено позов (постанова від 10.06.2019 у справі № 591/5118/14-ц).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 761/20966/17, від 17.06.2020 № 757/34188/17-ц.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями, далі - Постанова №4) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 Постанови №4 зауважено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц також зазначила, що при визначенні розміру відшкодування шкоди суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди не має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Також, в силу ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

При цьому, згідно ст. 2 ч.1 п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Як передбачає п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відповідно до ст. 5, 6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ст. 13 ч. ч. 2, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. При цьому, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У відповідності до п. п. 4, 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 р. № 6/5/3/41 (далі - Положення) завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Громадянинові повертаються суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату), за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Статтею 11 Закону також встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Статтею 13 Закону встановлюється, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Абзацом 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"є джерелом національного права.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наведенні обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки посилання позивача на бездіяльність та неправомірність відповідачів не свідчать про завдання йому моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку визначену законодавством.

Крім того, бездіяльність органу досудового росзлідування, розцінена позивачем, як незаконні дії, можуть бути предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю осіб, уповноважених на здійснення функцій органу досудового розслідування.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 1176 ЦК України, оскільки не підтверджує порушення прав позивача.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17.

При цьому, суд звертає увагу, що клопотання позивача було розглянуто, а оскільки обвинувальний акт направлений до суду, то можна зробити висновок, що сторона позивача ознайомилась з матеріалами кримінального провадження.

З врахуванням того, що на момент розгляду справи не надано рішень, які б підтверджували незаконність дій відповідачів, та чи порушення прав позивача.

Також, суд погоджується з доводами представників відповідача щодо того, що коло учасників справи, а саме відповідача - Міністра внутрішніх справ України Клименко Ігоря Володимировича , є не належним, оскільки посадова особа центрального органу виконавчої влади не може бути відповідачем у цивільному процесі.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, оскільки останнім не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями та діями відповідачів, які могли б спричинити моральні страждання, на які посилався позивач.

Відтак, позовні вимоги є необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 23,1166, 1174, 1176 ЦК України ст. 12,141,81,263,264,273 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністра внутрішніх справ України Клименко Ігоря Володимировича, Головного управління національної поліції в Запорізькій області, слідчого СВ ВП №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області Дубченко Олександри Сергіївни про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06.06.2024

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА