Єдиний унікальний номер судової справи 487/9338/23
Номер провадження 22-ц/812/880/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

10 червня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Травкіною В.Р.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 15 квітня 2024 року, під головуванням судді Притуляк І.О., в приміщені цього ж суду, описку в якій виправлено ухвалою цього ж суду від 22 квітня 2024 року, у цивільній справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» на дії старшого державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Черткової Ольги Василівни,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (далі ТОВ «Брайт Інвестмент») звернулось до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі Заводський ВДВС) Черткової Ольги Василівни.

В обґрунтування скарги зазначено, що заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 листопада 2009 року у цивільній справі №2-7244/09, задоволено позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі ВАТ КБ «Надра»). Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 27 888 грн. 59 коп., а також з кожного по 139 грн. 45 коп. витрат по сплаті держмита та по 125 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи.

На виконання вказаного судового рішення Заводським районним судом міста Миколаєва 01 лютого 2010 року було видано виконавчий лист №2-7244/09.

В подальшому, ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 червня 2023 року замінено сторону у виконавчому провадженні з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, а саме стягувача ВАТ КБ «Надра» на його правонаступником ТОВ «Брайт Інвестмент».

01 грудня 2023 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Чертковою О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №73476723 за вищевказаним виконавчим листом.

04 грудня 2023 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Чертковою О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №73476723 на підставі п.3. ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник померла, актовий запис про смерть №282 від 05 травня 2020 року.

На думку стягувача, вказана постанова про закінчення виконавчого провадження є незаконною та винесеною в порушення вимог ст.ст.18,39 Закону України «Про виконавче провадження», а тому має бути скасована, а виконавче провадження відновлене, оскільки старший державний виконавець, установивши на підставі відповідних доказів факт смерті фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має вчинити дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну такої сторони її спадкоємцями та надалі за заявою сторони звернутися до суду з відповідним поданням про заміну сторони виконавчого провадження. Смерть, оголошення померлою або визнання безвісно відсутньою фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має виступати підставою для його закінчення лише коли виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «Брайт Інвестмент» просило:

визнати неправомірними дії старшого державного виконавця ВДВС Черткової О.В. у частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №73476723 від 04 грудня 2023 року;

зобов`язати старшого державного виконавця Заводського ВДВС Черткову О.В. відновити виконавче провадження №73476723 з примусового виконання виконавчого листа Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 лютого 2010 року по справі №2-7244/09, про стягнення з ОСОБА_1 27 888 грн. 59 коп. заборгованості за кредитним договором;

зобов`язати старшого державного виконавця Заводського ВДВС Черткову О.В. звернутися до компетентних органів щодо встановлення спадкоємців боржника ОСОБА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2024 року, описку в якій виправлено ухвалою того ж суду від 22 квітня 2024 року, в задоволені скарги ТОВ «Брайт Інвестмент» відмовлено.

Приймаючи судове рішення у справі, суд першої інстанції зазначив, що питання щодо закінчення виконавчого провадження у випадку смерті боржника - фізичної особи було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №916/617/17, за результатами якого було прийнято постанову від 03 листопада 2020 року, на яку у своїй скарзі посилається представник ТОВ «Брайт Інвестмент». Разом з тим, у вказаній справі судом перевірялась правомірність закриття виконавцем виконавчого провадження у разі смерті боржника фізичної особи, факт, якої мав місце під час здійснення виконавчого провадження. У даному ж випадку смерть боржника ОСОБА_1 настала поза межами виконавчого провадження, а саме 29 квітня 2020 року.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна боржника в зобов`язанні внаслідок його смерті та прийняття спадщини спадкоємцями, яке відбувається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною боржника в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальному правовідношенні її правонаступником). Процесуальне правонаступництво передбачене ст.55 ЦПК України. Це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. У зв`язку із цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи -правонаступника.

Законодавець не ототожнює «процесуальне правонаступництво» і «заміну сторони виконавчого провадження», оскільки цим інститутам присвячені дві окремі статті ЦПК України - 55 та 442 відповідно. Також, це опосередковано випливає зі змісту п.28 ч.1 ст.353 ЦПК України, відповідно до якого ухвала про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) та ухвала про заміну сторони виконавчого провадження відокремлені одна від одної як такі, на які можуть подаватись скарги окремо від рішення суду.

Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії саме виконавчого провадження як юридичного процесу, стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни стягувача внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акту цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

Станом на дату смерті боржника ОСОБА_1 29 квітня 2020 року виконавчий лист №2-7244/09 на виконанні не перебував.

Проаналізувавши положення ст.ст.25,26,46,47,48 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент звернення із заявою щодо примусового виконання рішення суду та відкриття виконавчого провадження стягувач має бути живим, в іншому випадку виконавче провадження не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю.

У разі вибуття стягувача у зобов`язанні до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі ст.55 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що посилання представника ТОВ «Брайт Інвестмент» на незаконність оскаржуваної постанови та не виконання державним виконавцем обов`язку вчинити дії по зупиненню виконавчого провадження, встановленню спадкоємців померлого боржника, та зверненню до суду з поданням про заміну сторони виконавчого провадження, не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та нормах законодавства, а отже, державним виконавцем після отримання даних щодо смерті боржника ОСОБА_1 , яка настала до відкриття виконавчого провадження, правомірно було винесено постанову про його завершення.

В апеляційній скарзі ТОВ «Брайт Інвестмент», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що лише отримавши постанову старшого державного виконавця про закінчення виконавчого провадження №73476723 від 04 грудня 2023 року ТОВ «Брайт Інвестмент» дізналося про смерть боржника ОСОБА_1 .

Крім того, звернуто увагу на те, що судом в оскаржуваній ухвалі було вказано, що «на момент звернення із заявою щодо примусового виконання рішення суду та відкриття виконавчого провадження стягувач має бути живим», проте, ТОВ «Брайт Інвестмент», яке є стягувачем і яке звернулося із заявою про відкриття виконавчого провадження є юридичною особою, стан діяльності якої не було припинено. Посилання на смерть стягувача, як підставу відмови в задоволенні скарги ТОВ «Брайт Інвестмент», є абсолютно неправомірною, не відповідає об`єктивним обставинам, а тому є незаконною в розумінні ст.263 ЦПК України.

Суд першої інстанції в ухвалі фактично здійснив посилання на судову практику Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі №932/11378/20 та практично слово в слово застосовує відповідну практику Верховного Суду, абсолютно ігноруючи той факт, що ці висновки Верховного Суду стосувались не виконавчого провадження, як в оскаржуваній ухвалі, а судового провадження. Тому застосування цих правових висновків Верховного Суду у правовідносинах, які не є тотожними, грубо порушує права скаржника ТОВ «Брайт Інвестмент».

Стягувач також не погоджується з висновком районного суду, що у даній справі не можна застосовувати правові висновки, викладені, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі за №916/617/17, та посилається на те, що питання правомірності закриття виконавцем виконавчого провадження у випадку, коли боржник помер поза відкритим виконавчим провадженням було предметом розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справа №461/320/23 від 20 вересня 2023 року, де Верховним Судом було встановлено, що смерть боржника до відкриття виконавчого провадження не є підставою для закінчення виконавчого провадження за п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Чинною практикою Верховного Суду передбачено обов`язок державного виконавця відкрити виконавче провадження, якщо виконавчий лист відповідає вимогам, встановленим Закону України «Про виконавче провадження, а також передбачено обов`язок виконавця вчинити дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну боржника, що помер, його спадкоємцями.

Відповідне питання також було предметом розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №759/14126/14-ц від 15 квітня 2024 року.

Таким чином, смерть боржника - фізичної особи не є підставою для повернення виконавчого листа відповідно до ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець за допомогою автоматизованої системи може сформувати узагальнену інформацію про боржника, його майно, доходи та кошти. Така інформація формується автоматизованою системою на підставі наявних у ній на дату формування відомостей, отриманих виконавцями з реєстрів, баз даних та інших інформаційних систем державних органів, банків або інших фінансових установ, небанківських надавачів платіжних послуг в ході примусового виконання рішень.

Отже, підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання у зв`язку зі смертю боржника у виконавця не було, інформація про боржника - фізичної особи з`ясовується виконавцем після відкриття виконавчого провадження.

У разі смерті фізичної особи-сторони виконавчого провадження виконавець повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво, чи ні. Якщо ж виконавче провадження було закінчене виконавцем, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника, і виконавець при цьому не врахував відповідні вимоги чинного законодавства щодо можливого правонаступництва боржника, постанову про закінчення виконавчого провадження можна оскаржити в судовому порядку. У разі задоволення скарги можна вирішувати питання щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17, від 11 жовтня 2023 року у справі №523/2357/20).

Проаналізувавши положення ст.ст.608, 1218, 1219, 1281, 1282 ЦК України, зазначає, що у випадку смерті боржника за кредитним договором його права й обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду висловила в пункті 57 постанови від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15, пункті 67 постанови від 13 березня 2019 року в справі №520/7281/15.

Отже, зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, тому правовідносини у справі допускають правонаступництво. Крім того смерть боржника поза відкритим виконавчим провадженням не впливає на обов`язок виконавця відкрити виконавче провадження, а після з`ясування факту смерті - на обов`язок з`ясувати коло правонаступників померлого боржника.

Таким чином, суд першої інстанції постановив ухвалу від 15 квітня 2024 року в порушення вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, чим було порушено процесуальні права ТОВ «Брайт Інвестмент».

Також не погоджується з висновком суду, що ТОВ «Брайт Інвестмент» не обмежене у праві звернутися до суду з заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 її спадкоємцями та у подальшому у зверненні виконавчого листа до виконання, так як порядок заміни стягувача у виконавчому провадженні було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №2-7763/10 від 08 лютого 2022 року, де Верховним Судом було зазначено, що не можна замінити сторону виконавчого провадження, яке було закінчене, якщо не існує підстав для відновлення виконавчого провадження, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи щодо такого відновлення.

Отже, оскільки виконавче провадження №73476723 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості було закінчено, то ТОВ «Брайт Інвестмент» було зобов`язано звернутись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, тим самим скасувати незаконно винесену ним постанову про закінчення виконавчого провадження. В іншому випадку стягувач ТОВ «Брайт Інвестмент» позбавлений права здійснити заміну боржника у виконавчому провадженні, оскільки в такому випадку відсутні підстави для відновлення закінченого виконавчого провадження.

Тобто, твердження суду про те, що стягувач ТОВ «Брайт Інвестмент» не обмежений у праві звернутись до суду з заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_1 її спадкоємцями є нікчемним та повністю суперечить чинному законодавству і практиці Верховного Суду викладеній, зокрема у постанові №2-7763/10 від 08 лютого 2022 року.

Отже, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, районний суд неповно дослідив докази, обставини справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим було постановлено незаконне і необґрунтоване рішення при винесенні ухвали від 15 квітня 2024 року.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст.18 ЦПК України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При цьому, судовий контроль за виконанням судових рішень, зокрема, право сторони виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою на рішення, дію чи бездіяльністю державного виконавця регламентовано розділом VІІ ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Так, згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Аналогічні положення закріплені у ст.447 ЦПК України, за якою сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 листопада 2009 року у цивільній справі №2-7244/09, задоволено позовні вимоги ВАТ КБ «Надра». Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 27 888 грн. 59 коп.; а також з кожного по 139 грн. 45 коп. витрат по сплаті держмита та по 125 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи (том 1 а.с.25).

На виконання вказаного судового рішення Заводським районним судом міста Миколаєва 01 лютого 2010 року було видано виконавчий лист №2-7244/09.

30 березня 2020 року головним державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП №20357572 була винесена постанова про повернення виконавчого документа №2-7244/2009 р. стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону «Про виконавче провадження», а саме через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (том 1 а.с.106 зворот -107).

29 квітня 2020 року боржник ОСОБА_1 померла, про що 05 травня 2020 року складено актовий запис за №282.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 червня 2023 року, замінено сторону у виконавчому провадженні з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, а саме стягувача ВАТ КБ «Надра» на його правонаступником ТОВ «Брайт Інвестмент» (том 1 а.с.85-86).

01 грудня 2023 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС Чертковою О.В. винесено постанову про відкриття виконавче провадження №73476723 за вищевказаним виконавчим листом (том 1 а.с.201).

01 грудня 2023 року сформовано повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.208-210).

04 грудня 2020 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС Чертковою О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №73476723 на підставі п.3. ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки боржник померла, актовий запис про смерть №282 від 05 травня 2020 року (том 1 а.с.212).

Згідно з ч.5 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

У п.5 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.

Пунктом 3 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Закінчуючи виконавче провадження державний виконавець, згідно відзиву на скаргу, виходив з того, що відповідно до тлумачень норм п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», обов`язок державного виконавця щодо встановлення правонаступників боржника у виконавчому провадженні стосується лише випадків коли стороною у виконавчому провадженні виступає юридична особа, а також з того, що положення п.3 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є імперативною нормою Закону та можливості ухвалення державним виконавцем будь-яких інших процесуальних рішень у разі смерті боржника - фізичної особи даний Закон, не передбачає. Тому державний виконавець після смерті боржника - фізичної особи зобов`язаний закінчити виконавче провадження незалежно від того, чи допускають його обов`язки перед кредитором правонаступництво. Можливості прийняття виконавцем будь-яких інших процесуальних рішень у випадку смерті боржника - фізичної особи, даний Закон не передбачає (том 1 а.с.172-177).

Однак, таке тлумачення норм Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим, так як цей Закон передбачає обов`язок державного виконавця зупинити виконавче провадження та вирішити питання про залучення правонаступників, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. Положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті боржника (п.3 ч.1 ст.39 Закон України №1404-VIII) слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва.

До застосування зазначених норм права дійшла висновку Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 жовтня 2023 року у справі №523/2357/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 у пунктах 99-101 вказаної постанови повторила висновок про те, що «оскільки зі смертю боржника грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до боргових зобов`язань. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а також припинення таких зобов`язань (подібний правовий висновок викладено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження 14-397цс19)). Звідси сплив строків, визначених ч.4 ст.1281 ЦК України, має своїм наслідком і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. За таких обставин, при вирішенні питання заміни учасника справи правонаступником в порядку статті 52 Господарського процесуального кодексу України та заміни сторони виконавчого провадження в порядку статті 334 цього ж Кодексу у разі смерті фізичної особи (боржника, відповідача) судам перш за все необхідно з`ясувати коло всіх спадкоємців померлої особи, а також встановити, чи пред`явлено кредитором вимоги до спадкоємців боржника».

У п.117 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що звернення кредитора безпосередньо до суду, зокрема із заявами про процесуальне правонаступництво та (або) про заміну сторони виконавчого провадження, слід розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку ст.1281 ЦК України.

У п.п.99-100,111,113-114,117,158-161 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду нагадала її попередній висновок про те, що кредитор може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника (зокрема і заяву про процесуальне правонаступництво чи про заміну сторони виконавчого провадження) лише у межах строків, встановлених ст.1281 ЦК України. За таких обставин відповідно до положень ст.1281 ЦК України міськрада повинна пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (або ж з дня, коли вона дізналася про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19) зроблено правовий висновок про те, що зі смертю боржника його зобов`язання включаються до складу спадщини і відповідно строки пред`явлення вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст.ст.1281 і 1282 ЦК України.

З матеріалів справи убачається, що ТОВ «Брайт Інвестмент» дізналось про смерть боржника після отримання постанови старшого державного виконавця від 04 грудня 2023 року, та 14 грудня 2023 року звернулось до районного суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця, посилаючись на незаконність та необхідність скасування постанови від 04 грудня 2023 року, яка винесена старшим державним виконавцем без перевірки наявності спадкоємців у померлого боржника та того, чи отримали вони свідоцтва про право на спадщину.

Даних про отримання спадкоємцями ОСОБА_1 свідоцтв про право на спадщину матеріали справи не містять.

Отже, не можна стверджувати, що на час звернення до суду зі скаргою стягувачем не пропущено строк пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Пунктом 3 частин 1,2 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Закінчення виконавчого провадження без належних правових підстав порушує права стягувача на неупереджене, ефективне, своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення.

Із вищезазначеного нормативного регулювання вбачається, що дотримуючись засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження, його гласності та відкритості, виконавець зобов`язаний вживати передбачених чинним законодавством заходів щодо примусового виконання рішень, належного вчинення виконавчих дій.

Після отримання даних про смерть сторони виконавчого провадження виконавець має вчинити дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну такої сторони її спадкоємцями.

Сукупний аналіз зазначених обставин свідчить про неправомірність дій старшого державного виконавця Заводського ВДВС Черткової О.В. в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №73476723 від 04 грудня 2023 року без перевірки наявності спадкоємців у померлого боржника.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року суд нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Належним доказом вжиття усіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду.

Суд першої інстанції вищевказаним обставинам належної правової оцінки не надав та помилково дійшов до зворотного висновку, що свідчить про те, що оскаржувана ухвала суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів враховує також те, що за змістом ч.1 ст.2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень, тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (ч.1 ст.13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі №9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі №750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18 (пункт 31)).

Колегія суддів вважає, що вказані правові висновки можуть бути враховані також при вирішенні справ щодо оскарження дій (бездіяльності) державного чи приватного виконавця.

Як убачається зі змісту скарги на дії старшого державного виконавця, з якою стягувач звернувся до суду, і в якій виклав обґрунтування своїх вимог, мета ТОВ «Брайт Інвестмент» спрямована як на визнання неправомірними дій старшого державного виконавця в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №73476723 від 04 грудня 2023 року, так і на скасування її, як незаконної, винесеної в порушення вимог ст.ст.18,39 Закону України «Про виконавче провадження», а також відновлення виконавчого провадження та покладення обов`язку на старшого державного виконавця звернутися до компетентних органів щодо встановлення спадкоємців боржника ОСОБА_1 , а некоректний виклад вимог в прохальній частині такої скарги, не спростовує цієї мети.

В постанові від 16 листопада 2022 року у справі №910/7310/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання ст.13 Конвенції, ЄСПЛ неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої дискреційної дії державних органів та доступним для тих, кого він стосується (судове рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України», заява №61406/00, §59); «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (судове рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України», заява №38722/02, §75); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (судове рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України», заява №20390/07, §29). Враховуючи, що відповідно до абзацу другого ч.1 ст.40 Закону №1404-VIII наслідком закінчення виконавчого провадження є те, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом, Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами ОСББ про те, що постанова, якою закінчено виконавче провадження №63537470, перешкоджає йому реалізувати свої права на примусове виконання остаточного судового рішення. Разом із цим Закон України №1404-VIII передбачає можливість відновлення виконавчого провадження. Так, згідно із ч.1 ст.41 Закону №1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення (підпункти 6.9,6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №911/3411/14). Відповідно до висловлених раніше висновків Великої Палати Верховного Суду про застосування ч.1 ст.41 Закону №1404-VIII (див. mutatis mutandis пункти 77,79 постанови від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17) постанову про закінчення виконавчого провадження, яка ухвалена без урахування вимог закону, можна оскаржити в судовому порядку, а відновлення відповідних прав скаржника може бути ефективно здійснене у разі задоволення скарги та скасування такої постанови. Також слід звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду вже скасовувала постанову державного виконавця за результатами касаційного перегляду судових рішень щодо розгляду скарги на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця (постанова від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц). Крім того, Велика Палата Верховного Суду врахувала, що за змістом ч.3 ст.74 Закону №1404-VIII рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Цей начальник при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Однак, можливість оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця в порядку, визначеному ч.3 ст.74 Закону №1404-VIII, не позбавляє стягувача можливості захистити свої порушені права та інтереси шляхом звернення з відповідною скаргою до суду, що передбачено ч.1 ст.74 зазначеного Закону України та ч.1 ст.339 ГПК України. Такий захист має бути ефективним, зокрема, доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд. Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що застосоване апеляційним судом у цій справі визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця ВДВС щодо своєчасного не направлення повідомлення про вчинення Товариством (боржником) кримінального правопорушення не відповідає зазначеним критеріям, оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження, яка перешкоджає ОСББ реалізувати свої права на виконання остаточного судового рішення, після розгляду судом скарги залишилась чинною. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в цій ситуації ефективним засобом, здатним відновити право стягувача на примусове виконання остаточного судового рішення, є скасування постанови, оскільки після її скасування виконавче провадження в силу ч.1 ст.41 Закону №1404-VIII підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення».

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду констатувала такі висновки щодо застосування норм права: «Передбачений ч.1 ст.74 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» та ст.339 Господарського процесуального кодексу України судовий захист прав та законних інтересів, порушених рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, має бути ефективним, зокрема, доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд. Відповідно до висловлених раніше висновків Великої Палати Верховного Суду про застосування ч.1 ст.41 Закону №1404-VIII (див. mutatis mutandis пункти 77,79 постанови від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17) постанову про закінчення виконавчого провадження, яка ухвалена без урахування вимог закону, можна оскаржити в судовому порядку, а відновлення відповідних прав скаржника може бути ефективно здійснене у разі задоволення скарги та скасування такої постанови».

За такого, колегія суддів вважає, що у даній конкретній справі ефективним способом захисту прав стягувача є визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Заводського ВДВС Черткової О.В. у частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №73476723 від 04 грудня 2023 року, а також визнання незаконною та скасування постанови старшого державного виконавця Заводського ВДВС Черткової О.В. від 04 грудня 2023 року про закінчення виконавчого провадження №73476723, оскільки після її скасування виконавче провадження в силу положень ч.1 ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення, а в іншій частині вимог скарги слід відмовити.

З огляду на вищевказане, скарга ТОВ «Брайт Інвестмент» на дії старшого державного виконавця Заводського ВДВС Черткової О.В. підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2024 року на підставі положень ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення скарги ТОВ «Брайт Інвестмент» шляхом визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Заводського ВДВС Черткової О.В. у частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №73476723 від 04 грудня 2023 року з примусового виконання виконавчого листа №2-7244/2009, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 01 лютого 2010 року та визнання незаконною та скасування постанови старшого державного виконавця Заводського ВДВС Черткової О.В. від 04 грудня 2023 року про закінчення виконавчого провадження №73476723 з примусового виконання виконавчого листа №2-7244/2009, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 01 лютого 2010 року. В задоволенні іншої частини вимог скарги відмовити.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 квітня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» на дії старшого державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Черткової Ольги Василівни задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Черткової Ольги Василівни у частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №73476723 від 04 грудня 2023 року з примусового виконання виконавчого листа №2-7244/2009, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 01 лютого 2010 року.

Визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Черткової Ольги Василівни від 04 грудня 2023 року про закінчення виконавчого провадження №73476723 з примусового виконання виконавчого листа №2-7244/2009, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 01 лютого 2010 року.

В задоволенні іншої частини вимог скарги відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 12 червня 2024 року