КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Тетяни Миколаївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар», приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Тетяни Миколаївни про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Чумак В.П. звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар» (далі - ТОВ «Авансар»), приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Т.М. (далі - приватний виконавець Яковенко Т.М.) про стягнення безпідставно набутих коштів.

На обґрунтування позову зазначив, що 01 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 77071, про стягнення з нього на користь ТОВ «ФК «Авансар», яке 04 листопада 2021 року змінило своє найменування на ТОВ «Авансар», заборгованості за кредитним договором № 200103510 від 10 травня 2016 року та плати за вчинення виконавчого напису у загальному розмірі 64 161,44 грн.

Зазначений виконавчий напис пред`явлений відповідачем до виконання приватному виконавцю Яковенко Т.М., яка 13 серпня 2022 року винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, в межах якого у примусовому порядку 29 травня 2023 року із його банківського рахунку відбулося списання грошових коштів у розмірі 26 484,83 грн, що були розподілені та перераховані таким чином: 200,00 грн - повернення авансового внеску стягувача; 23 512,39 грн - кошти за виконавчим написом на користь стягувача; 421,20 грн - витрати виконавчого провадження; 2 351,24 грн - основна винагорода приватного виконавця.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2023 року у справі № 751/4117/23, яке набрало законної сили, вищевказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

На виконання цього судового рішення 26 липня 2023 року приватним виконавцем Яковенко Т.М. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Оскільки виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого виконавцем стягнуті грошові кошти, визнано таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку, позивач вважав, що у відповідачів були відсутні підстави для набуття таких коштів на загальну суму 26 484,83 грн, тому вони підлягають стягненню з них на підставі статті 1212 ЦК України.

ОСОБА_1 просив суд: стягнути з ТОВ «Авансар» на його користь кошти у розмірі 23 512,39 грн, як безпідставно набуті при примусовому виконанні виконавчого напису № 77071 від 01 червня 2021 року; стягнути з приватного виконавця Яковенко Т.М. на його користь витрати виконавчого провадження у розмірі 421,20 грн та основну винагороду приватного виконавця у розмірі 2 351,24 грн, як безпідставно набуті при примусовому виконанні виконавчого напису № 77071 від 01 червня 2021 року; стягнути солідарно з відповідачів на його користь 1 073,60 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 5 000,00 витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Авансар» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 23 512,39 грн.

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Т.М. на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 2 772,44 грн.

Стягнуто солідарно з ТОВ «Авансар», приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Т.М. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже правова підстава, на якій відповідачі отримали від позивача грошові кошти, відпала, тому наявні підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, для задоволення позову та стягнення з відповідачів на користь позивача коштів у загальному розмірі 26 484,83 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, приватний виконавець Яковенко Т.М. в особі представника - адвоката Коверзнева Д.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до неї з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції неправильно встановив правову природу коштів, отриманих приватним виконавцем в процесі примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, який жодних прав вимоги для виконавця не створює.

Кошти, стягнуті приватним виконавцем як основна винагорода, а також відшкодування витрат виконавчого провадження, не обумовлені існуванням виконавчого напису нотаріуса.

Правова природа цих коштів визначена Законом України № 1403-VIII«Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та Законом України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», на що суд першої інстанції уваги не звернув.

У даному випадку підставою стягнення з позивача коштів основної винагороди та витрат виконавчого провадження став не виконавчий напис нотаріуса, а відповідні постанови приватного виконавця як самостійні виконавчі документи, які не оскаржувались та є чинними.

Таким чином суд першої інстанції зробив помилкові висновки, не застосувавши положення статей 18, 31 Закону № 1403-VIII, статті 42 Закону № 1404-VIII, а також статті 1215 ЦК України.

Також місцевий суд безпідставно послався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, які не містять жодних висновків щодо застосування норм права.

У свою чергу, при вирішенні спору між позивачем та приватним виконавцем суд не звернув увагу на висновок, викладений у постанові Великої Палатою Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, відповідно до якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Оскільки підставою стягнення з позивача основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження були відповідні постанови відповідачки, то вимога позивача про повернення коштів з підстав того, що виконавчий напис нотаріуса був визнаний таким, що не підлягає виконанню, є безпідставною, адже цій вимозі мало передувати рішення суду про визнання незаконним і скасування постанов приватного виконавця.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що 01 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 77071, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Авансар», яке 04 листопада 2021 року змінило своє найменування на ТОВ «Авансар», заборгованості за кредитним договором № 200103510 від 10 травня 2016 року та плати за вчинення виконавчого напису у загальному розмірі 64 161,44 грн (а.с. 7).

На підставі вказаного виконавчого напису 13 серпня 2022 року приватним виконавцем Яковенко Т.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 421,20 грн та постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 6 416,14 грн (а.с. 8-13).

10 травня 2023 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с. 14, 15).

26 травня 2023 року Новозаводський районний суд м. Чернігова постановив ухвалу про відкриття провадження у справі № 751/4117/23 за позовом ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та ухвалу про забезпечення цього позову, якою зупинив стягнення на підставі виконавчого напису № 77071 від 01 червня 2021 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 (а.с. 16-19).

На виконання ухвали суду про забезпечення позову 30 травня 2023 року приватним виконавцем Яковенко Т.М. була винесена постанова про зупинення вчинення виконавчих дій (а.с. 20, 21).

Однак, 29 травня 2023 року відбулося списання коштів з банківського рахунку ОСОБА_1 на депозитний рахунок приватного виконавця Яковенко Т.М. на загальну суму 2 6484,83 грн, які розподілені та перераховані наступним чином: 200,00 грн - повернення авансового внеску стягувача; 23 512,39 грн - кошти за виконавчим написом на користь стягувача; 421,20 грн - витрати виконавчого провадження; 2 351,24 грн - основна винагорода приватного виконавця (а.с. 24).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2023 року у справі № 751/4117/23, яке набрало законної сили, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. № 77071 від 01 червня 2021 року було визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 25-33).

На виконання цього судового рішення 26 липня 2023 року приватним виконавцем Яковенко Т.М. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Т.М. про стягнення безпідставно набутих коштів.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до положень статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача або стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно із статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності, зокрема, приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій.

Отже, стягнення основної винагороди приватного виконавця або витрат на проведення виконавчих не регламентується положеннями статті 1212 ЦК України.

Схожі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15.

Як вбачається із матеріалів справи, основна винагорода приватного виконавця в сумі 2 351,24 грн та витрати виконавчого провадження № НОМЕР_1 в сумі 421,20 грнбули стягнуті з позивача на підставі відповідних постанов приватного виконавця Яковенко Т.М. від 13 серпня 2022 року. Зазначені постанови приватного виконавця не оскаржувалися позивачем у порядку, встановленому чинним законодавством, не скасовані, а дії приватного виконавця щодо винесення зазначених постанов не визнані судом протиправними.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин між ОСОБА_1 та приватним виконавцем Яковенко Т.М., які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, оскільки такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження.

Аналогічний висновок щодо застосування норми статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 201/8493/18 (провадження № 61-11748св19) та від 14 лютого 2022 року у справі № 201/1311/19 (провадження № 61-15241св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Отже, вирішуючи між ОСОБА_1 та приватним виконавцем Яковенко Т.М. спір щодо стягнення безпідставно набутих коштів, суд першої інстанції не мав законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Покладаючи на останню обов`язок з повернення позивачу коштів, а саме основної винагороди приватного виконавця та інших витрат виконавчого провадження, суд порушив порядок, встановлений для вирішення зазначеного питання та допустив неповне встановлення фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а також порушення вимог статті 1212 ЦК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Т.М. про стягнення безпідставно набутих коштівне відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, другій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 пред`явив одну вимогу майнового характеру (стягнення безпідставно набутих коштів) на загальну суму (ціну позову) 26 484,83 грн, тоді як суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з приватного виконавця Яковенко Т.М. на користь позивача безпідставно набутих коштів в сумі 2 772,44 грн, тобто позов задоволено на 89,53 % від ціни позову.

За наведених обставин та відповідно до вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України із ТОВ «Авансар»на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 4 476,50 грн (а.с. 38-43) та 961,19 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви (а.с. 1а).

В той же час, оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а загальна сума грошового стягнення - зменшенню, то пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 168,58 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Приватний виконавець Яковенко Т.М. долучила до апеляційної скарги платіжну інструкцію № 4187 від 18 квітня 2024 року про сплату судового збору у розмірі 1 610,40 грн (а.с. 127), тому зайво сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 1 441,82 грн слід повернути відповідачці з Державного бюджету України на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Тетяни Миколаївни задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Тетяни Миколаївни про стягнення безпідставно набутих коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Змінити розподіл судових витрат у даній справі.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Авансар» на користь ОСОБА_1 4 476,50 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та 961,19 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Тетяни Миколаївни 168,58 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Повернути приватному виконавцю виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Тетяні Миколаївніз Державного бюджету України 1 441,82 грн зайво сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, що внесений відповідно до платіжної інструкції № 4187 від 18 квітня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній