(2/199/885/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

28.03.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

ВСТАНОВИВ:

15 грудня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він є власником гаражу № НОМЕР_1 , який розташований за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року. Цим гаражем незаконно без відповідної правової підстави заволодів та користується відповідач, який на пропозиції позивача звільнити гараж не реагує, створюючи тим самим позивачу перешкоди у реалізації належного йому права власності. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні вищевказаним гаражем шляхом зобов`язання відповідача звільнити такий гараж.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав та обставин, пославшись на відсутність у відповідача та/або у його батька будь-яких прав власника на спірний гараж.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, надав суду відзив на позов, в якому також просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що спірний гараж на підставі договору від 10 липня 2000 року було придбано у фірми по будівництву житла «ОКС» батьком відповідача. А 10 лютого 2003 року гараж було передано батькові відповідача за відповідним актом. Поставив відповідач під сумнів і законність договору, на підставі якого за позивачем зареєстровано право власності на спірний гараж. Також відповідач послався на шахрайські дії позивача щодо оформлення на себе права власності на спірний гараж, порушення з цього приводу кримінального провадження.

Представником позивача подано суду письмові пояснення, в яких представник заперечувала правомірність та достовірність викладених у відзиві підстав та обставин, вказавши, що договір та акт, на який послався відповідач, не є правовстановлюючими документами, а право власності на спірний гараж зареєстровано за відповідачем чи його батьком ніколи не було, а тому вони право власності на гараж не набули. Спірний гараж як об`єкт нерухомого майна виник лише у вересні 2016 року, а право власності позивача підтверджується належними доказами.

У своїх письмових поясненнях відповідача також заперечував проти обґрунтованості відзиву, наполягав на правомірності набуття ним права власності на спірний гараж та наявності підстав для задоволення позову.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши учасників справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з 26 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу гаражу від 26 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мельником О.І. за реєстровим №821, є власником гаражу № НОМЕР_1 , який розташований за адресою АДРЕСА_1 . Викладене підтверджується копією договору купівлі-продажу гаражу, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією технічного паспорту на гараж.

Як встановлено судом на підставі ст.82 ч.1 ЦПК України в ході розгляду справи з пояснень учасників справи (обох сторін), зокрема викладених у їх заявах по суті спору, відповідач наразі фактично займає та використовує зареєстрований на праві власності за позивачем вищевказаний гараж, звільняти який не бажає, не зважаючи на вимогу позивача. Між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу надання позивачем відповідачу права користування спірним гаражем тощо.

Відтак, на даний час позивач доступу до спірного гаражу не має, через що не може і користуватись та розпоряджатись ним.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є гараж), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У відповідно до ст.318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст.2 ЦК України (зокрема, фізичні особи).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом норм ст.ст.655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

За змістом ст.ст.182, 334 ЦК України, ст.ст.3-5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до норми ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Нормою ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, а також застосування інших, передбачених законом, способів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову. Свою правову позицію суд мотивує наступним.

Негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності. Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої з правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця.

Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. Відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння. Особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правовідносини та правопорушення.

Наведені вище правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №910/1310/19, від 22 лютого 2022 року по справі №203/5561/16-ц, від 31 серпня 2022 року по справі №520/8119/19, від 21 вересня 2022 року по справі №278/2527/13-ц, від 21 вересня 2022 року по справі №545/1994/16-ц, від 09 листопада 2022 року по справі №592/5594/20, від 10 листопада 2022 року по справі №675/2507/19.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то в ході розгляду справи підтверджено, що позивач є титульним одноосібним власником спірного нерухомого майна гаражу № НОМЕР_1 , який розташований за адресою АДРЕСА_1 , однак в повній мірі реалізувати своє право власності, зокрема такі його складові як право користування та розпорядження, позивач не має можливості, оскільки спірний гараж наразі проти волі позивача фактично займає та використовує відповідач, який, в свою чергу, не має належним чином оформленого/зареєстрованого права власності на спірний гараж або хоча б речового права на чуже майно (права користування внаслідок оренди тощо). За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідачем не спростовано право власності позивача на спірне нерухоме майно, і таке право власності є дійсним дотепер, враховуючи, що у позивача є об`єктивні складнощі та перешкоди в отриманні доступу до належного йому на праві одноосібної приватної власності гаражу, а можливість усунення цих складнощів та перешкод залежить від саме відповідача, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і необхідність їх задоволення в повному обсязі.

Разом з тим, суд критично оцінює та не приймає до уваги посилання сторони відповідача на належність батькові відповідача, а після смерті останнього і самому відповідачу, як спадкоємцю, спірного гаражу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази (копії правовстановлюючих документів) набуття, реєстрації за батьком відповідача та/або відповідачем права власності на спірний гараж, зокрема, як того вимагають п.п.1.4-1.9 розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року №121 (в редакції, чинній на момент виникнення обставин, на які посилається відповідач). Більш того, договір №3Г купівлі-продажу від 10 липня 2000 року, а також акт приймання-передачі, копії яких надано суду відповідачем, за своїм змістом та формою не є правовстановлюючими документами в розумінні Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна (Додаток №1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року №121 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), а також в розумінні п.49 глави І розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (в редакції, чинній на момент виникнення обставин, на які посилається відповідач).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати у вигляді судового в розмірі 1073,6 гривень. У задоволенні вимоги позивача, висловленої усно в останньому судовому засіданні, про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 гривень суд вважає за необхідне відмовити, оскільки стороною позивача не подано суду жодних доказів понесення таких судових витрат в порушення вимог ст.137 ч.ч.2, 3 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2, 11, 15, 16, 179, 181, 182, 316-319, 321, 328, 334, 386, 391, 655, 657 ЦК України, ст.ст.3-5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому на праві власності гаражем № НОМЕР_1 , який розташований за адресою АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) звільнити вказаний гараж.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 1073,6 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 29 березня 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко