Справа № 301/4595/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2024 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в складі головуючої судді - Даруда І.А., при секретарі - Сатін Н.М., за участі представника відповідача - адвоката Гангур М.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Іршава, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Беран Михайло Іванович до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат - Гангур Михайло Іванович, де третя особа приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Рацин Віктор Федорович про визнання договорів дарування договорами купівлі - продажу та визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Іршавського районного суду Закарпатської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Беран Михайло Іванович до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Рацин Віктор Федорович про визнання договорів дарування договорами купівлі -продажу та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона позивач ОСОБА_1 та відповідач у справі ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 18 жовтня 2006 року. Від вказаного шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя між сторонами не склалося в зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не цікавився сім`єю та не займався розвитком на вихованням доньки, не брав участі у ведені спільного господарства та не підтримував шлюбні відносини.

18 вересня 2019 року Іршавським районним судом Закарпатської області шлюб зареєстрований 18 жовтня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 143 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний.

Позивач зазначає, що працює в США і часто приїзжджає до дому на Закарпаття, де у неї є своя власність і свій будинок.

У черговий раз, коли ОСОБА_1 відвідувала Закарпаття і приїхала додому, між нею та жінкою її рідного брата ОСОБА_4 була укладена угода про те, що вона позивач ОСОБА_1 купить від неї ОСОБА_4 земельну ділянку та житловий будинок з вбудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 , які належали останній на праві приватної власності, сторони договору обумовили з ціну в розмірі 40 000,00 (сорок тисяч) американських доларів, які в послідуючому були передані ОСОБА_4 .. Вказані кошти є особистими коштами позивача ОСОБА_1 , як стверджує остання, її колишній чоловік ОСОБА_2 ніякої участі в заощаджені грошей не брав, жив окремо від них з донькою, що стало в подальшому причиною розлучення. Однак, як стверджує позивач, через її раптову хворобу на початку 2013 року, юридично оформити домовленість вона не мала змоги.

Як стверджує позивач, у вересні 2023 року знаходячись у відпусті на Закарпатті їй стало відомо, що її колишній чоловік ОСОБА_2 , користуючись її хворобою та без її відома в рахунок сплаченої нею суми 40 000,00 (сорок тисяч) американських доларів ОСОБА_4 , примусив останню укласти з ним договори дарування земельної ділянки та житлового будинку з вбудованими приміщеннями на АДРЕСА_1 в два етапи, а саме з ОСОБА_2 були укладені:

Договір дарування від тридцятого липня 2013 року про те, що дарувальник ОСОБА_4 дарує (передає у власність) 3/4 частку у праві спільної власності на земельну ділянку цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа якої 0,0270 гектара, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки : :06:004:0083.

Договір дарування від двадцять другого липня 2015 року про те, що дарувальник ОСОБА_4 дарує (передає у власність) 1/4 частку у праві спільної власності на земельну ділянку цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа якої 0,0270 гектара, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки : :06:004:0083.

Договір дарування від тридцятого липня 2013 року про те, що ОСОБА_4 -дарувальник безоплатно передає у власність, а обдаровуваний - ОСОБА_2 , приймає як дарунок, належні дарувальнику 3/4 частки, із належної їй цілої частки, у праві власності на житловий будинок з вбудованими приміщеннями кафе-магазину та надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Житловий будинок з вбудованими приміщеннями кафе-магазину та надвірними спорудами загальною площею 189,60 кв.м., житлова площа 42,70 кв.м., торгова площа 90,80 кв.м. і на плані позначені літерою «Г»; до нього примикає: під літ. «В» вбиральня; під літ. «Д» - котельня, під літ.1-2 - огорожа.

Договір дарування від двадцять другого липня 2015 року про те, що ОСОБА_4 - дарувальник безоплатно передає у власність, а обдаровуваний - ОСОБА_2 , приймає як дарунок, належні дарувальнику 1/4 частки, із належної їй цілої частки, у праві власності на житловий будинок з вбудованими приміщеннями кафе-магазину та надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Житловий будинок з вбудованими приміщеннями кафе-магазину та надвірними спорудами загальною площею 189,60 кв.м., житлова площа 42,70 кв.м., торгова площа 90,80 кв.м. і на плані позначені літерою «Г»; до нього примикає: під літ. «В» вбиральня; під літ. «Д» -котельня, під літ.1-2 - огорожа.

По приїзду до Сполучених Штатів Америки, де позивач ОСОБА_1 працює лікарем і з нею також працює ОСОБА_4 , остання написала до правоохоронних та судових органів відповідну заяву нотаріально посвідчену 09 жовтня 2023 року в США, ШТАТ НЬЮ- ЙОРК МІСТО НЬЮ-ЙОРК, ОКРУГ КІНГС нотаріус Сергій Іжовський штату Нью-Йорк, ліцензія № 01lZ6114737, якою підтвердила отримання від неї 40 000,00 (сорок тисяч) американських доларів за земельну ділянку та житловий будинок з вбудованими приміщеннями на АДРЕСА_1 , та інші факти, які мають юридичні наслідки дій ОСОБА_2 .

У зв`язку з вищевикладеним, позивач ОСОБА_1 просить визнати вищевказані договори дарування, договорами купівлі продажу та визнати право власності на спільну сумісну власність таким чином: 1/3 частки за ОСОБА_1 , 1/3 частки за дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і 1/3 частки за ОСОБА_2 .

09 квітня 2024 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Гангур М.І. було подано до суду клопотання про застосування строків позовної давності, в якому останній просив застосувати позовну давність у даній справі та відмовити в задоволенні позову.

14 квітня 2024 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Гангур М.І. було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству та судовій практиці.

У відзиві адвокат Гангур М.І. зазначив, що позивачем ОСОБА_1 не надано жодного доказу, який би підтверджував факт домовленості про продаж ОСОБА_4 , нерухомого майна та дату передачі вказаних у позовній заяві коштів.

Позивач не надала також доказів наявності у неї та походження вказаної суми коштів, не вказала, чому з 2013 року, тобто з моменту нібито передачі грошей ОСОБА_5 і до 2023 року до моменту коли вона нібито довідалася про факт укладення спірних договорів вона не зверталася до ОСОБА_5 з вимогою про юридичне оформлення факту передачі останній коштів та/або оформлення прав на майно, в рахунок придбання якого, за твердженням Позивача, ці кошти були передані.

У доданій до позову заяві ОСОБА_4 , остання стверджує, зокрема, що прийняла від позивача грошові кошти у розмірі 40 000 (сорок тисяч) доларів США знову ж таки без будь-якої конкретизації дати та зазначення причини відсутності будь-якого оформлення передачі значної суми коштів.

Додані до позовної заяви виписки із медичної карти та картки дослідження за травень 2013 року не доводять неможливість юридичного оформлення угоди між Позивачем та ОСОБА_4 , оскільки, як зазначено вище датуються травнем 2013 року, а вказані в цих документах хвороби не є такими, що виключають можливість волевиявлення Позивача щодо укладення відповідної угоди ОСОБА_5 після нібито передачі останній грошових коштів.

Зазначені медичні документи, на думку сторони відповідача, також не пояснюють відсутність претензій з боку позивача до ОСОБА_4 з приводу переоформлення прав на майно за Відповідачем протягом тривалого періоду часу - майже десяти років (з 2013 по 2023 рік).

Також, як зазначив представник відповідача, зазначення в заяві того факту, що на час отримання коштів позивач з відповідачем перебували у шлюбі дозволяє спекулювати стосовно реальності обставин, на які посилається позивач у позовній заяві, а також тих, які зазначає ОСОБА_6 у своїй заяві.

Так, якщо кошти були передані до укладення оспорюваних договорів дарування то виникає питання, на яких умовах ОСОБА_4 , отримавши кошти від позивача, погодилася, або як саме відповідач змусив її укласти оспорювані договори якщо на момент досягнення домовленості про продаж земельної ділянки житлового будинку з вбудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 як зазначає позивач, він жодної участі в заощадженні коштів не брав, проживав окремо від Позивача з дочкою, тобто відносини між Відповідачем та Позивачем, за твердженням останньої, були не найкращими.

Необізнаність ОСОБА_4 про стосунки між відповідачем та позивачем видається малоймовірною, оскільки, як зазначалося раніше, вона є жінкою рідного брата позивача, а також особою, яка працює разом з позивачем в США, що підтверджується позивачем в позовній заяві.

Якщо кошти були передані після укладення оспорюваних договорів дарування то не зрозуміло, чому ОСОБА_4 не повідомила про це позивачу відповідно не було вирішено питання або про повернення коштів, або про визнань договорів дарування недійсними у зв`язку з відсутністю волевиявлення учасника правочину.

У позовній заяві стверджується, що відповідач, користуючись хворобою позивача, примусив ОСОБА_4 укласти з ним оспорювані договори дарування.

В підтвердження даного факту позивачем до позовної заяви додана розписка, в якій додатково зазначається, що відповідач, скориставшись хворобою позивача, яка знаходилася в непритомному стані, завів ОСОБА_4 в оману примусив укласти оспорювані договори дарування.

Також, на думку сторони відповідача, хвороба позивача, а також її нібито непритомність не є перешкодою в укладенні договорів дарування між Відповідачем ОСОБА_4 , оскільки майно, яке було предметом договорів дарування перебувало у власності останньої.

Щодо наведених в позові та в заяві вищевказаних обставин слід вказати, що Позивачем не надано жодного належного та достатнього доказу, в розумінні ст.ст. 77, 80 ЦПК України, на підтвердження її непритомного стану в момент укладення спірних договорів, факту введення Відповідачем в оману ОСОБА_7 , способу такого обману, факту примусу та способів такого примусу до укладення оспорюваних договорів з інтервалом у 2 роки.

Додані до позову медичні довідки на думку сторони відповідача, підтверджують проходження позивачем ОСОБА_1 різноманітних обстежень на момент травня 2013 та серпня 2015 років, але аж ніяк не підтверджують перебування останньої в непритомному стані, чим, зі слів ОСОБА_1 , скористався відповідач.

Водночас волевиявлення сторін на укладення оспорюваних договорів дарування підтверджується самими договорами, в яких, зокрема, зазначається, що волевиявлення сторін є вільним та усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, а також те, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які визначені в ньому.

На підставі чого, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гангур М.І. просив суд у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування договорами купівлі-продажу та про визнання права власності відмовити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , пояснила, що у 2013 році вона приїхала зі США й передала своїй невістці ОСОБА_4 кошти в розмірі 40 000,00 тисяч доларів США за спірну земельну ділянку, на якій в той момент знаходилися лише стіни. Пояснила, що земельну ділянку придбала з метою будівництва на ній житлового будинку.

Позивач ОСОБА_1 також відмітила, що дійсно шлюб з відповідачем був розірваний в 2019 році однак до 2023 року сторони продовжували проживати разом. Таким чином, під час чергового візиту додому на Закарпаття ОСОБА_1 дізналася від відповідача, що житловий будинок не знаходиться в її власності, оскільки у 2013 - 2015 роках ОСОБА_4 передала йому ОСОБА_2 у власність земельну ділянку та житловий будинок з розташованими на ньому спорудами.

Також позивач ОСОБА_1 , пояснила, що не зверталася до суду раніше, оскільки у 2013 році вона хворіла, потім хворіла її мама, потім розпочалася пандемія "Covid - 19" та війна, через що остання звернулася до суду лише у 2023 році.

Представник позивача Беран М.І. позовні вимоги просив задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка , пояснив, що позивачу ОСОБА_1 було відомо про подароване йому нерухоме майно ОСОБА_4 , однак після розлучення дружина захотіла помститися йому, оскільки на її думку розлучення сталося з його вини. Також, пояснив, що майно подароване йому ОСОБА_4 дарувалося частинами через те, що спочатку ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_8 хотіли вести з ним спільний бізнес і тому остання подарувала йому лише частину майна, однак через деякий час зрозуміла ще не може продовжувати вести бізнес, віддала іншу частину майна йому у власність.

Представник відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строків позовної давності.

Приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Рацин В.Ф. подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 18 жовтня 2006 року було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 42).

18 вересня 2019 року Іршавським районним судом Закарпатської області шлюб зареєстрований 18 жовтня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Іршавського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 143 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний. (а.с. 12).

22 липня 2015 року між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір дарування про те, що дарувальник ОСОБА_4 дарує (передає у власність) 1/4 частки у праві спільної власності на земельну ділянку цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа якої 0,0270 гектара, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки : :06:004:0083 (а.с. 25 - 28).

Також, суд встановив, що 22 липня 2015 між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір дарування про те, що дарувальник ОСОБА_4 дарує (передає у власність) 1/4 частку у праві спільної власності на житловий будинок з вбудованими приміщеннями кафе-магазину та надвірними спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 189, 60 кв.м.(а.с. 29-32).

Також, згідно договору дарування від 30 липня 2013 року ОСОБА_4 -дарувальник безоплатно передала у власність, а обдаровуваний - ОСОБА_2 , прийняв як дарунок, належні дарувальнику 3/4 частки, із належної їй цілої частки, у праві власності на житловий будинок з вбудованими приміщеннями кафе-магазину та надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

Житловий будинок з вбудованими приміщеннями кафе-магазину та надвірними спорудами загальною площею 189,60 кв.м., житлова площа 42,70 кв.м., торгова площа 90,80 кв.м. і на плані позначені літерою «Г»; до нього примикає: під літ. «В» вбиральня; під літ. «Д» - котельня, під літ.1-2 - огорожа.(а.с. 21-24).

Також, згідно договору дарування від 30 липня 2013 року ОСОБА_4 - дарувальник безоплатно передала у власність, а обдаровуваний - ОСОБА_2 , прийняв як дарунок, належні дарувальнику 3/4 частки, із належної їй цілої частки, у праві власності на земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа якої становить 0,0270 гектара,яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .(а.с. 17-20).

Що стосується вимоги про визнання договорів дарування, договорами купівлі - продажу, суд вважає, що така не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певних об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 401/1221/16-ц, від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 728/1170/16-ц, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17.

Суд ставиться критично до наданих пояснень ОСОБА_1 оскільки такі не відповідають дійсності, позивачу ОСОБА_1 було достеменно відомо, що договір купівлі продажу між нею та ОСОБА_4 не укладався, так як вона такий не підписувала. Не зважаючи на неодноразові твердження позивача про передачу грошових коштів в розмірі 40 000, 00 доларів США ОСОБА_4 , позивач доказів передачі таких суду не надала. Письмова заява ОСОБА_4 яка ніби то адресована до правоохоронних органів України не містить підтвердження, а саме реєстраційного штампу будь якого правоохоронного органу України, також окремих доказів звернення з такою до правоохоронного органу стороною позивача надано не було.

Пояснення позивача ОСОБА_1 про передачу грошових коштів ОСОБА_4 за земельну ділянку, на якій розташовані стіни, з метою будівництва житлового будинку на такій, суперечать обставинам, що викладені в позовній заяві та спростовуються долученими стороною позивача спірними договорами дарування, предметом яких є земельна ділянка цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа якої 0,0270 гектара, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки: :06:004:0083 та житловий будинок з вбудованими приміщеннями кафе-магазину та надвірними спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 189, 60 кв.м.. Тобто з даних договорів дарування вбачається, що за вищевказаною адресою вже був розміщений житловий будинок з вбудованими приміщеннями кафе-магазину та надвірними спорудами. Будь яких доказів, що позивач приймала участь у фінансуванні будівництва даного будинку з надвірними спорудами позивачем також надано не було.

Також, згідно позовної заяви позивач ОСОБА_1 стверджувала, що відповідач, ОСОБА_2 разом з нею та донькою не проживав (а.с.4), однак в судовому засіданні остання стверджує, що вони з відповідачем ОСОБА_2 проживали разом до 2023 року.

Як наслідок, із урахуванням правової позиції позивача, вказаної у позові, посилання у пізніше наданих поясненнях на те, що земельна ділянка нібито була куплена нею без споруд, що вказані в договорах дарування та на те, що припинення шлюбних відносин з відповідачем фактично не відбулося, не відповідає принципу «естопель», тобто принципу, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі.

Доктрина «естопель» базується на принципах добросовісності і послідовності. За своєю природою це прояв загального принципу недопустимості зловживання правом. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки.

На думку суду, поведінка позивача суперечить доктрині «естопель», яка базується на принципах добросовісності і послідовності. За своєю природою це прояв загального принципу недопустимості зловживання правом. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки.

Твердження позивача ОСОБА_1 також спростовуються показами свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 що були допитані в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_11 яка є сестрою відповідача, під час допиту в судовому засіданні пояснила, що в 2015 році до неї приїхали подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та повідомили їй, що її брат ОСОБА_12 отримав в подарунок квартиру в АДРЕСА_1 від ОСОБА_13 , оскільки багато в чому допомагав останній, також повідомили, що за вищевказаною адресою, ОСОБА_12 хотів відкрити власну справу. Позивач ОСОБА_1 була присутня при даній розмові .

Свідок ОСОБА_10 , який є другом сім`ї ОСОБА_14 , під час допиту пояснив, що знає як друзів позивача та відповідача в даній справі з 2012 року, зазначив, що постійно спілкувався з ними та наскільки йому відомо спірне майно у власність набув саме ОСОБА_12 у 2013 році, після чого зателефонував йому по відеозв`язку та розповідав, про майбутній ремонт який він хотів зробити в приміщенні, зазначив, що позивач ОСОБА_1 була присутня разом з ОСОБА_2 при даній розмові.

«Згідно зі статтею 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування, як і договір купівлі-продажу мають споріднену правову спрямованість - передачу відповідного майна у власність іншої особи. Основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдарованого саме на безоплатній основі. Натомість відносини купівлі-продажу передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.

Суд, розглядаючи питання щодо удаваності правочину, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах.

Згідно з частино 1 статті 202, частиною 3 статті 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у cправі № 912/3747/20»

Суд бере до уваги доводи відповідача , які підтверджені показами свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_15 про те, що позивачці ОСОБА_1 було відомо про подарунок ОСОБА_4 ..

Судом не здобуто інших, непрямих доказів які вказують на оплатність оспорюваного договору і можливе придбання будинку саме за кошти позивача ОСОБА_1 (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).

Суд враховує також ту обставину, що для віднесення придбаного майна до спільної сумісної власності подружжя є необхідним придбання такого за кошти подружжя, тобто коли має місце трансформація одного майна подружжя в інше. В такому випадку той з подружжя, що не є стороною Договору, який посвідчується нотаріусом, надає згоду на вчинення правочину. Позивач таких дій не вчиняла. Твердження позивача ОСОБА_1 , про здійснення оплати за нерухоме майно, що є предметом спірних договорів дарування, на думку суду, є голослівним.

Відтак, в частині позовних вимог за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Беран Михайло Іванович до ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат - Гангур Михайло Іванович, де третя особа приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Рацин Віктор Федорович про визнання договорів дарування договорами купівлі - продажу та визнання права власності на нерухоме майно, про визнання Договорів дарування земельної ділянки, житлового будинку з вбудованими приміщеннями та надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що були укладені 22 липня 2015 року, 30 липня 2013 року та 13 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , договорами купівлі-продажу слід відмовити за безпідставністю вимог.

Крім того, на думку суду позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до неналежного відповідача, оскільки дарувальником у правочинах дарування виступила ОСОБА_4 яка і мала згідно позову укласти з останньою договір купівлі - продажу, тобто ошукала її уклавши договори дарування з ОСОБА_2 ..

Також, ОСОБА_4 звертаючись в США у 2023 році до правоохоронних органів України з заявою про примушування її з боку ОСОБА_2 укласти договори дарування, не надала будь яких доказів такого примусу та перебуваючи до 2023 року в Україні не зверталася до суду з позовом про визнання договорів дарування, що були укладені з ОСОБА_2 недійсними, хоча їй достовірно було відомо про укладення нею спірних договорів дарування, що підтверджується її заявою до правоохоронних органів України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Також, приймаючи рішення в частині визнання права власності на спріне нерухоме майно, згідно вимоги позивача про поділ такого по 1/3 частині між ОСОБА_1 , донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і 1/3 частки за ОСОБА_2 суд приходить до наступного.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

З наданих суду доказів встановлено, що спірне нерухоме майно відповідачем ОСОБА_2 було набуто за договором дарування. В свою чергу позивач ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на спросування даного факту суду не надала, також оскільки вимога позивача ОСОБА_1 про визнання договорів дарування - договорами купівлі-продажу не знайшла свого підтвердження, на думку суду вимога про поділ спільного майна подружжя теж не може бути задоволена.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Також, суд звертає увагу на те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Пред`явлені позивачем ОСОБА_1 вимоги про поділ спільного майна подружжя по 1/3 частці між колишнім подружжям та їхньою донькою суперечать ст. 70 СК України та на думку суду не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту в даному випадку є повернення грошових коштів, які згідно тверджень позивача були сплачені нею за нерухоме майно, що було передано у власність відповідачу ОСОБА_2 згідно договорів дарування.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).

Отже, на думку суду стороною позивача було обрано неналежний спосіб захисту її порушених прав, а відповідач ОСОБА_2 в даному випадку є неналежним відповідачем, тому, на підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що у позовній вимозі про поділ спільного майна подружжя по 1/3 частці між колишнім подружжям та їхньою донькою, також необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, суд вважає виконаним свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 141,205, 259, 265, 268, 273, 274 ЦПК України, суд -

Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Беран Михайло Іванович до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат - Гангур Михайло Іванович, де третя особа приватний нотаріус Іршавського районного нотаріального округу Рацин Віктор Федорович про визнання договорів дарування договорами купівлі - продажу та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 11 грудня 2024 року.

Суддя: І.А. Даруда