Справа № 194/624/23
Провадження № 2/185/183/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судового засідання Коваленко К.С., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу ЄУ № 194/624/23 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`ю,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 268400 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров?я.

В обґрунтування позову зазначає наступне.

Позивач в різні періоди знаходився в трудових відносинах з Приватним акціонерним підприємством "ДТЕК Павлоградвугілля" на різних посадах. З 02.07.2012 працював Приватним акціонерним підприємством "ДТЕК Павлоградвугілля" на посаді машиніста електровозу підземного 3 розряда.

31.08.2013 о 00 год. 20 хв. позивач, згідно покладених на нього трудових обов`язків, перебуваючи в підземних умовах в шахті «Самарська» ВСП «Шахтоуправління Тернівське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», керуючи електровозом АМД 8Д здійснював транспортування двох вагонеток з гірничою масою. Під час руху електровозу АМД 8Д відбулось його сходження з рейкової колії, внаслідок чого позивач, який знаходився всередині кабіни електровозу, отримав травми голови.

В результаті нещасного випадку позивачу спричинено ушкодження здоров?я у вигляді: «ЧМТ, струс головного мозку, переломи кісток лицевого черепа, перелом лівої лопатки». За результатами проведеного компетентною комісією розслідування визнано даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом.

Позивач 11.12.2013 вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 80% та встановлено ІІ групу інвалідності, визначено необхідність в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні та реабілітаційному лікуванні.

03.12.2014 позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 70 %, встановлено II групу інвалідності.

07.12.2015, 09.11.2016, 08.11.2017, 08.11.2019 позивач повторно проходив огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60 %, встановлено III групу інвалідності.

13.11.2020, 19.10.2021 позивач повторно проходив огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності - 70 %, встановлено II групу інвалідності.

У зв?язку з вказаним нещасним випадком, починаючи з 36 річного віку, довгостроково порушено звичний спосіб життя позивача. Тривалий час позивач не міг пересуватись у просторі, проходив курси медичного лікування, що включали хирургічні операції. Незважаючи, що з моменту травмування минув значний час, у позивача і до нині спостерігаються виключно негативні тенденції в стані здоров?я. Внаслідок травмування позивач відчуває часті інтенсивні давлячі головні болі, частіше в тем?яно-скроневих відлілах голови, які супроводжуються нудотою, позивами до блювоти, приступами пекучого болю в лівій скроневій ділянці голови, хиткість при ході, слабкість, роздратованість, поганий сон, зниження пам`яті. Вказане не може не завдавати позивачу істотного дискомфорту та страждань, що негативно відображається на його повсякденному житті та на житті його родини.

Виходячи із зазначеного розрахунку, враховуючи глибину, характер та тривалість вимушених негативних змін в житті позивача, істотність недоотриманих позивачем благ, внаслідок втрати працездатності та ушкодження здоров?я, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, розмір справедливого, домірного відшкодування моральної шкоди завданої позивачу повинен складати 268 400 гривень, що відповідає завданій позивачу шкоді і є достатньою для її відшкодування.

Ухвалою суду від 07 червня 2023 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 24 серпня 2023 року визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

23.11.2023 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначає наступне.

31.08.2013 з позивачем стався нещасний випадок, про що складено акт.

Висновок комісії щодо причин настання нещасного випадку: невиконання вимог інструкції з охорони праці.

ОСОБА_1 погодився з висновками, вказаними в даному акті, про те, що нещасний випадок, який трапився з ним на виробництві 31.08.2013 настав внаслідок порушення ним норм посадової інструкції, так як даний акт позивач не оскаржував.

Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди.

Крім того, зазначив, що постановою від 18.09.2017 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Тому представник відповідача вважає, що ОСОБА_1 легковажно та недобросовісно ставиться до виконання Індивідуальної програми реабілітації.

Зазначив, що позивач у позовній заяві вказує про наявність в нього моральної шкоди внаслідок виявленого ушкодження здоров`я, однак, не зазначає в чому саме виражаються його моральні страждання.

У документах, які додані до позовної заяви відсутні будь-які докази вини відповідача у негативних змінах у психологічному/психічному здоров`я позивача та причинно-наслідкового зв`язку таких наслідків та діяння (дії/бездіяльності) відповідача.

Вважає, що позивачем не надано обґрунтування/розрахунку щодо розміру моральної шкоди.

Ухвалою суду від 02 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, позивач надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача надав до суду заяву відповідно до якої просив в задоволенні позову відмовити та розглянути справу за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач з 27.10.1997 по 19.12.2013 працював на різних посадах у різних структурних підрозділах в Приватному акціонерному товаристві «ДТЕК Павлоградвугілля».

19 грудня 2013 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи.

04 вересня 2013 року директором виробничого структурно підрозділу «Шахтоуправління Тернівське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» затверджений акт № 25 форми Н-1 про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом та акт форми Н-5 проведення розслідування нещасного випадку, що стався 31.08.2013 о 00 годині 25 хвилин.

За змістом зазначених документів, комісією з розслідування були встановлені обставини нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 31.08.2013, а саме: 30.08.2013 в 3 зміну в.о. заступника начальника дільниці внутрішнього шахтного транспорту № 3 ОСОБА_4 був виданий наряд 11 машиністам електровозу підземним на доставку людей на забоях, доставку обладнання, матеріалів по видобувним та прохідницьким забоям, вивезення вантажу по горизонтам 200м та 250м. Згідно отриманого наряду і з дозволу підземного диспетчеру о 00 годині 20 хвилині машиніст електровозу підземний ОСОБА_1 зачепив дві вагонетки, завантажені гірничою масою, котрі знаходилися на ПК-198 відкатного квершлагу блоку №3 та почав рух вниз в напрямку навколо ствольного двору гор 200м.

Рухаючись по відкатному квершлагу блока № 3 машиніст електровозу підземний ОСОБА_1 втратив контроль керування, внаслідок чого електровоз АМД 8Д продовжив некерований рух та зійшов з рейок на закругленні рейкової колії на ПК-0. Ухил рейкової колії у цьому місці складає 0,0346. При сході складу з рейкової колії машиніст електровозу підземний ОСОБА_1 знаходився в кабіні електровозу. Нахиляючись до долу кабіни електровозу, щоб забезпечити свою безпеку, вдарився головою о контролер.

Машиніст електровозу підземний дільниці ВШТ №3 ОСОБА_5 , який виконував маневрові роботи на ПК-32 по 1 Східному панельному вентиляційному штреку, в 200м від місця події, почув шум від сходу з рейкової колії складу та пішов на заїзд відкатного квершлага блока №3 для з`ясування обставин. Прибувши на місце події, виявив склад, що зійшов з рейок та ОСОБА_1 , що знаходився в кабіні електровозу, якому була необхідна медична допомога. ОСОБА_5 допоміг ОСОБА_1 вибратися з кабіни електровозу та доставив його в підземний медичний пункт, де ОСОБА_1 була надана медична допомога.

Причиною нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, що стався з ОСОБА_1 , зазначено: невиконання ОСОБА_1 вимог інструкції з охорони праці.

Відповідно до первинної довідки обласної МСЕК серії АБ № 0008739 від 11.12.2013 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 80 %, з 10.12.2013 встановлено другу групу інвалідності, причина інвалідності трудове каліцтво, дата переогляду 01.12.2014.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 000235 від 03.12.2014 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 70 %, з 01.12.2014, встановлено другу групу інвалідності, дата переогляду 01.12.2015.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 005491 від 07.12.2015 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60 %, з 01.12.2013, встановлено третю групу інвалідності, дата переогляду 01.12.2016.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 042717 від 09.11.2016 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60 %, з 01.12.2016, встановлено третю групу інвалідності, дата переогляду 01.12.2017.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 047016 від 08.11.2017 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60 %, з 01.12.2017, встановлено третю групу інвалідності, причина втрати працездатності трудове каліцтво, дата переогляду 01.12.2019.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 075424 від 08.11.2019 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 60 %, з 01.12.2019, причина втрати працездатності трудове каліцтво, встановлено третю групу інвалідності, дата переогляду 01.12.2020.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 076584 від 13.11.2020 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 70 %, з 01.12.2020, встановлено другу групу інвалідності, причина втрати працездатності трудове каліцтво, дата переогляду 01.12.2021.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААА № 063080 від 29.10.2021 позивач оглядався комісією, йому встановлено втрату працездатності у 70 %, з 01.12.2021, встановлено другу групу інвалідності, дата переогляду 01.12.2023.

Відповідно до повторної довідки обласної МСЕК серії 12ААВ № 149045 від 29.10.2021 позивач оглядався комісією, встановлено другу групу інвалідності з 01.12.2021, дата переогляду 10.11.2023, причина інвалідності - трудове каліцтво.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що стався 31.08.2013 о 00:25 год, причиною нещасного випадку є невиконання позивачем вимог інструкції з охорони праці.

Згідно з пунктом 4.1.Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, тому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що наявність вини позивача у нещасному випадку, який стався під час виконання ним посадових обов`язків виключає відшкодування відповідачем заподіяної моральної шкоди через ушкодження здоров`я та втрату професійної працездатності.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі №212/7705/18 (провадження №61-6552св18).

Факт заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку з нещасним випадком на виробництві доведений матеріалами справи. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, він вимушений систематично отримувати медичну допомогу, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, в тому числі обставин нещасного випадку та вини працівника. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначено в пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, №1-9/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, відповідно до статей 23,1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд не може погодитись із запереченнями представника відповідача, який вважає не доведеним позивачем факт заподіяння моральної шкоди, оскільки згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань.

Суд наголошує на тому, що відповідач повинен відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманою ним виробничою травмою.

З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок нещасного випадку на виробництві останньому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, тяжкість отриманої виробничої травми, втрату професійної працездатності, інвалідність, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме 70 % втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, враховує в тому числі обставин нещасного випадку та вину працівника, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом», однак застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Оскільки шкода, завдана життю та здоров`ю, може бути як майновою, так і немайновою (моральною) та до цієї частини пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зміни законодавцем не внесені, зокрема не зазначено, що лише відшкодування майнової шкоди, завданої життю та здоров`ю, не підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, тому немає підстав для ототожнення відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, з іншим відшкодуванням моральної шкоди, яке підлягає оподаткуванню в разі перевищення її розміром чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Таким чином граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Тобто не ототожнюється відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, з іншим відшкодуванням моральної шкоди, яке підлягає оподаткуванню в разі перевищення її розміром чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року № 598/438/21, від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13, від 05 червня 2019 року у справі № 227/130/14-ц, від 03 червня 2021 року у справі № 180/407/20, від 07 листопада 2022 року у справі № 161/16011/20.

Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню доповнення до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, внесені Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року.

На підставі вищевикладеного суд зазначає, що в даній справі ухвалюється рішення про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, тому стягнута на підставі рішення суду сума не підлягає оподаткуванню.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 5,12,13,81,89,258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`ю задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», , місце знаходження: вул. Соборна, буд. 76, м. Павлоград Дніпропетровська область, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 000 (сто тисяч) грн в рахунок відшкодування моральної шкоди без відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 1000 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко