Справа № 199/2466/24
(2/199/1727/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

07.06.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він є головним наймачем кімнати АДРЕСА_1 , а відповідач є колишньою дружиною позивача, яка за реєстрована за адресою зазначеної кімнати гуртожитку, однак з червня 2018 року у цьому житлі не проживає, власних речей не зберігає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцією за цією адресою, кімнатою гуртожитку не цікавиться, однак в добровільному порядку знятись з реєстрації місця проживання не бажає. За таких обставин позивач, посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача у кімнаті гуртожитку порушує його права власності на розпорядження кімнатою гуртожитку, звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд визнати відповідача такою, що втратила право на користування спірною кімнатою гуртожитку.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявленого недоліку його позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судове засідання позивач не з`явився, свого представника не направив, натомість від представником позивача було подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Представник відповідача в останнє судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надіслала до суду клопотання про розгляд справи за своєї відсутності. В ході розгляду справи представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, наявність поважних причин у відповідача для не проживання у кімнаті гуртожитку міжособистісний конфлікт з позивачем. Також представником відповідача було подано суду відзив, в якому представник так само просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що і позивач є наймачем спірної кімнати у гуртожитку, у якій не проживає через міжособистісний конфлікт з позивачем, який всіляко чинив перешкоди відповідачу у проживанні в кімнаті гуртожитку. Відповідач збирала кошти на звернення до суду з приводу встановлення порядку користування спірною кімнатою гуртожитку, однак 16 березня 2022 року у зв`язку із військовими діями проти України іншої держави відповідач разом з дітьми виїхала до Ірландії, однак після закінчення воєнного стану планує повернутись до України. Крім того, представник послалась на хибність мотивування позову, оскільки позивач не є власником кімнати гуртожитку, сторони мають рівні права наймачів кімнати, позбавлення відповідача права користування кімнатою гуртожитку буде надмірним втручанням у її право на житло, призведе до роз`єднання матері з дітьми, які такою зареєстровані за адресою кімнати гуртожитку.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за відсутності учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 21 червня 2019 року ПАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Комінтерну» на ім`я позивача та відповідача окремо було видано два окремі ордери на жилу площу в гуртожитку № НОМЕР_1 та №147, а саме на право зайняття однією особою жилого приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_2 площею 17 м2. Крім того, між ПАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Комінтерну», як наймодавцем, та відповідачем, як наймачем, 21 червня 2017 року було укладено окремий договір найму житлової площі гуртожитку, а саме кімнати АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються копіями відповідних ордерів, договору, наказу.

Судом також встановлено, що за адресою спірної кімнати гуртожитку з липня 2019 року зареєстроване місце проживання сторін та спільних малолітньої і неповнолітньої доньок сторін, що підтверджується копіями довідко про реєстрацію місця проживання, відповіддю на запит суду з Єдиного державного демографічного реєстру.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2020 року по цивільній справі №199/4730/20, яке набрало законної сили 11 вересня 2020 року, розірвано шлюб між сторонами. Корпія рішення наявна в матеріалах справи.

Також судом встановлено, що відповідач з червня 2018 року фактично не проживає у вищевказаній кімнаті гуртожитку, особистих речей у кімнаті не зберігає, що підтверджується копією акту про обстеження домогосподарства від 26 березня 2024 року, а також встановлено у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України з пояснень представника відповідача в судовому засіданні.

Разом з тим, судом в ході розгляду справи встановлено наявність напружених відносин між сторонами, а також виїзд відповідача разом зі спільним дітьми сторін у березні 2022 року через військові дії на території України за межі країни до іншої держави, що підтверджується копіями відміток у закордонних паспортах, копією довідки Генерального консульства України.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 (далі Порядок №265).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Нормою ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Нормою ст.163 ЖК України передбачено, що у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, п.п.1 і 5 ч.3 і ч.4 ст.71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

За змістом норм ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», п.50 Порядку №265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, аналіз ст.ст.71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло та, відповідно, виселення його. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Наведені вище правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року по справі №753/72/17, від 19 травня 2021 року по справі №759/19579/17, від 27 серпня 2021 року по справі №521/5887/17, від 11 жовтня 2021 року по справі №203/1665/19-ц, від 31 серпня 2022 року по справі №344/19735/19.

При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічні правові висновки містять у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, а також у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року по справі №826/4406/16, від 08 грудня 2021 року по справі №372/1712/19.

Верховний Суд у своїх правових висновках наголошує на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року по справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року по справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року по справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року по справі №917/2101/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №129/1033/13-ц).

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то в ході розгляду справи було встановлено, що кімната АДРЕСА_1 не є власністю будь-якої із сторони по справі, оскільки і позивач, і відповідачем є рівноправними наймачами вказаної кімнати, отримали кожний свій ордер на кімнату, а відповідач також уклала і окремий договір найму цієї кімнати гуртожитку. Однак відповідач з червня 2018 року фактично не мешкає у цій кімнаті гуртожитку, своїх речей в ній не зберігає, що зумовлено було спочатку напруженими відносинами із позивачем, з яким відповідач перебувала свого часу у шлюбі, а потім з березня 2022 року виїздом відповідача зі спільними дітьми сторін за межі України до іншої країни внаслідок військових дій на території України, що почалися 24 лютого 2022 року. За таких обставин, підсумовуючи вищевикладене та спираючись на наведені вище обов`язкові для врахування правові висновку Верховного Суду, приймаючи до уваги, що позивач в якості мотивування порушення його прав відповідачем заявляє лише те, що відповідач своїм правом користування кімнатою гуртожитку створює позивачу перешкоду у розпорядженні його власністю, хоча права власності на кімнату гуртожитку позивач не має, в суду відсутні підстави вважати, що відповідач наявним в неї правом користування кімнатою гуртожитку будь-яким чином порушує житлові права позивача та/або його правові власності. Суд же захищає лише дійсне та порушене право позивача. Більш того, матеріали справи не містять жодних доказів наявності у відповідача права власності чи іншого речового права на нерухоме житлове майно, що може бути нею використано при поверненні до України після закінчення воєнного стану, а відтак позбавлення відповідача права на користування кімнатою гуртожитку призведене до неправомірного втручання у право на житло відповідача, що є неприпустимим. Несплата відповідачем житлово-комунальних послуг не є за законом підставою для втрати нею права користування житлом, а належним способом захисту у цьому випадку буде пред`явлення вимог до відповідача про стягнення з неї тієї частини вартості житлово-комунальних послуг, які вона мала сплачувати, однак не сплатила.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.47, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16 ЦК України, ст.ст.9, 71, 72, 163 ЖК України, ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», п.50 Порядку №265, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 12 червня 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко