Справа № 2-2113/04
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро заяву ОСОБА_1 про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

11 червня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із заявою, в якій просила суд вирішити питання про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , накладеного постановою №1141 від 26 жовтня 2011 року.

В судовому засіданні заявник вимоги своєї заяви підтримала, наполягала на її задоволенні.

За таких обставин суд, керуючись положеннями ст.ст.10, 211, 223 ЦПК України, вважає за можливе провести судове засіданні за наведеної явки учасників розгляду заяви для вирішення процесуального питання про можливість задоволення заяви про скасування заходів забезпечення позову.

Вислухавши заявника, дослідивши матеріали заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 16 квітня 2004 року за №2-2113 було видано виконавчий лист на рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , з примусового виконання якого 22 листопада 2011 року державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ було відкрито виконавче провадження №30039842. Викладене підтверджується довідкою про рух виконавчого провадження.

В ході вказаного виконавчого провадження державним виконавцем 20 листопада 2012 року було винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника в межах суми боргу, що підтверджується довідкою про рух виконавчого провадження.

19 листопада 2012 року між ОСОБА_2 , як продавцем, та заявником, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. за реєстровим №2947, що підтверджується копією вказаного договору, копією паспорту заявника.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про смерть.

26 травня 2014 року вищевказане виконавче провадження було закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення), що підтверджується довідкою про рух виконавчого провадження.

Листом Амур-Нижньодніпровського ВДВС у м. Дніпрі ПМУМЮ (м. Одеса) від 24 квітня 2024 року у відповідь на заяву ОСОБА_1 про зняття арешту з майна від 11 квітня 2024 року роз`яснено заявнику про порядок зняття арешту з майна.

Згідно копії обліково-статистичної катки на цивільну справу, позовну заяву, заяву, скаргу від 01 квітня 2004 року по справі №2-2113/04 в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська не перебувало цивільної справи, сторонами якої б були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а предметом спору про стягнення аліментів.

Відповідно до ст.3 ч.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до норми ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову, зокрема накласти арешт на майно.

Відповідно до ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.

Нормою ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому відповідачами за даною категорією позовів мають бути боржник та особа, в інтересах якої накладено арешт. Аналогічні положення містить ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

Частина 4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV визначає, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

Відповідно до ст.74 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згаданий вище порядок, визначений законом, встановлено Розділом VII ЦПК України (судовий контроль за виконанням судових рішень), нормами ст.ст.447, 448 якого встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Положеннями ст.74 ч.2 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Нормою ст.287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Аналізуючи встановлені судом і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування арешту майна в порядку скасування заходів забезпечення позову, оскільки в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська не перебувало цивільної справи №2-2113/04 за участю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із предметом позову про стягнення аліментів, судове рішення про забезпечення такого позову даним судом не приймалось, арешт на майно ОСОБА_2 Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська не накладався. В той же час, відповідно до наданих заявником копій документів встановлено, що відповідна цивільна справа була в провадження Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, яким і ухвалювалось рішення по суті та видавався виконавчий лист на таке рішення. Більш того, сам арешт майна, який заявник просить скасувати, накладався державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ в рамках виконавчого провадження №30039842, відкритого з примусового виконання згаданого виконавчого листа Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Відтак, для належного захисту прав заявника та вирішення питання про скасування арешту нерухомого майна заявнику, в залежності від суб`єктного складу та процесуального статусу учасників правовідносин, предмету та підстав оскарження арешту необхідно звернутись із заявою в порядку Розділу VII ЦПК України до суду, який видавав виконавчий документ, або ж із позовом до суду в порядку оскарження правомірності та подальшої необхідності існування спірного арешту нерухомого майна, а не із даною заявою про скасування заходів забезпечення позову, які Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська не вживались.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд також виходив з того, що матеріали заяви не містять доказів державної реєстрації за заявником права власності на спірне нерухоме майно, в той час як відповідно до ст.334 ч.4 ЦК України, ст.3 ч.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.149-154, 158, 258, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування арешту майна відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.261 ЦПК України.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А.М. Авраменко