Справа № 303/5688/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 травня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Мацунича М.В., Кожух О.А.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року у складі судді Кость В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступниками яких є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Позов мотивовано тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належав будинок АДРЕСА_1 . У вересні 2017 року між сторонами по справі було укладено договір дарування вказаного будинку, який позивачі вважали договором довічного утримання. Після підписання договору дарування позивачі продовжували виконувати усі повноваження як власники будинку, фактично проживали в ньому, сплачували комунальні послуги та податок на землю, а відповідач деякий час піклувалася про них. Протягом останнього року відповідач перестала надавати їм допомогу, тому 23 вересня 2020 року вони звернулися до нотаріуса, яка надала їм копію укладеного договору. Після ознайомлення зі змістом договору, позивачі просять визнати його недійсним, оскільки він був укладений внаслідок помилки щодо природи правочину.

Як на підставу для задоволення позову, позивачі посилаються на те, що вони є особами похилого віку і через стан свого здоров`я потребували догляду і сторонньої допомоги, тому вони і уклали оспорюваний за предметом позову правочин, вважаючи його договором довічного утримання.

Також позивачі наголосили на тому, що фактична передача спірного будинку за оспорюваним договором відповідачу не відбулася, тому що вони і надалі продовжують проживати у вказаному об`єкті нерухомості.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування належних ОСОБА_2 частки та ОСОБА_3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 30 вересня 2017 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений 30.09.2017 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баранова Жанною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за №618. Вирішено питання по судовим витратам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дане рішення скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначено, що суд не дав належної оцінки фактичним обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Суд не врахував, що доводи позивачів, що вони не мали наміру відчужити будинок, але мали намір на укладення договору довідного утримання, помилялися щодо природи правочину, не розуміли зміст своїх прав та обов`язків, які у них виникнуть на підставі договору дарування, не доведені матеріалами справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_5 помер.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 15 березня 2022 року провадження у даній справі зупинено до вступу в справу правонаступників померлого позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла позивач ОСОБА_3 .

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 19 травня 2023 року поновлено провадження у даній справі та витребувано від приватного нотаріуса копію спадкової справи за померлим ОСОБА_2 .

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року витребувано від приватного нотаріуса Лукач Т.М. копію спадкової справи за померлою ОСОБА_3 .

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року залучено до участі у справі в якості правонаступників померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . Залучено до участі у справі в якості правонаступників померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Бедь М.І. підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи установлено, будинок АДРЕСА_1 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.09.2020 №, належав на праві власності позивачам (по частки). (а.с. 28-29).

Позивач ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_6 , позивач ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_7 .

30 вересня 2017 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 (дарувальники) та ОСОБА_1 (обдарована) уклали договір дарування житлового будинку, за яким дарувальники передали у власність обдаровуваної безоплатно належний їм цілий житловий будинок з приналежними до будинку надвірними спорудами та прибудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яки посвідчено правним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу , зареєстрованого в реєстрі №618.

У п.12 договору зазначено, що сторони домовилися, що дарувальники мають право пожиттєво проживати у відчужуваному житловому будинку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Згідно зі ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, Цивільний кодекс розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Статтею 744 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій:а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування);б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 року у справі №522/9562/16-ц зробив висновок, що похилий вік впливає на можливість правильного сприйняття позивачем певних фактів і обставин.

Матеріалами справи доведено, що позивач ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваного правочину (30.09.2017) мав 80 років, позивач ОСОБА_6 - 78 років.

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , відповідно, з 12.04.1982р. та 06.09.1983р. є зареєстрованими та проживали у даному будинку, і на момент пред`явлення позову продовжували проживати у даному будинку. Належний їм будинок є їх єдиним житлом. Позивачі після укладення договору дарування продовжували сплачувати послуги за користування електричною енергією та земельний податок з фізичних осіб. Тобто, передача будинку фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри останніх на укладення не договору дарування, а договору довічного утримання.

Окрім того, в оспорюваному договорі (п.12 договору) сторони домовилися, що дарувальники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мають право пожиттєво проживати у відчужуваному житловому будинку.

Тобто, в оспорюваному договорі даруванні встановлено обов`язок обдаровуваної - відповідача ОСОБА_1 вчинити на користь дарувальників (позивачів) дію немайнового характеру - надати право дарувальникам пожиттєво проживати у даному будинку, що суперечить правовій природі договору дарування, правам та обов`язкам сторін, що випливають з договору дарування.

За вказаних обставин суд першої інстанції правильно установив, що позивачі помилялися щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, так як неправильно сприйняли фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання передаючи належну кожному з них частину будинку відповідачу.

Суд правильно зазначив, що наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, має визначатись не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й з такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №638/4764/16-ц., яка узгоджується з обставинами у даній справі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відхилення доводів відповідача про застосування строків позовної давності

Відповідно до статі 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч.1 ст. 261 ЦК України)

При визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

З даних відстеження поштового відправлення №493 вбачається, що позовна заява подана позивачами до суду через засоби поштового зв`язку 28.09.2020. В свою чергу, оспорюваний договір дарування укладений 30 вересня 2017 року, тому строк позовної давності не пропущений.

Крім того, п.15 договору передбачено, що цей договір складено в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а інший примірник видається обдарованій. Тобто, дарувальникам (позивачам), копія договору не вручалась.

Таким чином, позивачі дізналися про те, що мав місце договір дарування, а не договір довічного утримання, після отримання примірника такого у вересні 2020 року, і ними не пропущено строків позовної давності.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов .

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ґрунтуються на неправильній оцінці фактичних обставин справи та помилковому тлумаченні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини між сторонами, а тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2024року.

Головуючий:

Судді: