У Х В А Л А

10 липня 2024 року

м. Київ

справа № 202/3936/16-ц

провадження № 61-15964св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув заяву про самовідвід судді Верховного Суду Гулейкова Ігоря Юрійовича від участі у розгляді справи за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Кухтіна Г. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованість за договором кредиту від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 у розмірі 102 470,34 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (станом на 10 травня 2016 року) - 2 578 153,75 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 29107,19 доларів США, проценти - 28 454,22 доларів США; комісія - 5 048,02 доларів США; пеня - 39 860,91 доларів США.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 у розмірі 82 609,43 доларів США, що за курсом НБУ від 10 травня 2015 року - 2 078 453,28 грн, із яких: 29 107,19 доларів США - заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США - проценти, 5 048,02 доларів США - комісія, 20 000 доларів США - пеня, судовий збір у розмірі 20 784,53 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року скасовано, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2006 року № DNР0GK00000094 у розмірі 82 609,43 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 травня 2016 року становить 2 078 453,28 грн, із яких: 29 107,19 доларів США - заборгованість за кредитом, 28 454,22 доларів США - проценти, 5 048,02 доларів США - комісія, 20 000,00 доларів США - пеня, судовий збір - 20 784,53 грн.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2016 року залишено без змін.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково (провадження № 61-12844св22).

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 скасовано.

Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року змінено, викладено його мотивувальну частину щодо відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 у редакції постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року.

У листопаді 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 82 609,43 доларів США.

13 листопада 2023 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

17 листопада 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення скалу колегії суддів від 01 липня 2024 року для розгляду касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», справу призначено судді-доповідачу Коломієць Г. В., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д. - головуючий, Гулько Б. І., Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А.

Перед початком розгляду справи по суті з метою усунення обставини, які б давали щонайменший сумнів в об`єктивності та неупередженості суддів та суду під час розгляду касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 202/3936/16-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за договором кредиту, суддя Верховного Суду Гулейков І. Ю. заявив самовідвід.

Самовідвід заявлено з метою уникнення обставин, які б давали щонайменший сумнів в об`єктивності та неупередженості суддів та суду під час розгляду справи № 202/3936/16-ц (провадження № 61-15964св23), оскільки суддя Гулейков І. Ю. у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду брав участь у вирішенні цієї справи (№ 202/3936/16-ц, провадження № 61-12844св22), за результатами розгляду якої 31 травня 2023 року прийнято постанову, в якій висловлювалася правова позиція щодо вирішення спору між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені у статтях 36, 37 ЦПК України.

Суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо, зокрема, він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді (пункти 3, 5 частини першої статті 36 ЦПК України).

Питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішене як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід (стаття 40 ЦПК України).

У частині четвертій статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді. ЄСПЛ зазначає, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». У випадку ж самовідводу сам суддя повинен бути переконаним, що є достатньо фактів, які свідчать про його безсторонність.

Одночасно висновки або позиції суддів, висловлені у судових рішеннях, не можуть бути підставою для відводу, оскільки тлумачення закону у поєднанні з обставинами справи є підґрунтям здійснення правосуддя і у протилежному випадку судді позбавляються можливості на висловлення позиції при розгляді інших подібних справ у подальшому.

У пункті 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом.

У світлі прецедентної практики ЄСПЛ об`єктивно безстороннім є судовий орган, діяльність якого відповідає таким критеріям: забезпечується не лише здійснення правосуддя, а й зовнішній вияв того, що відбувається; суддею створено достатні гарантії для усунення об`єктивно виправданих підстав (і навіть потенційної можливості) побоюватися, що він, незалежно від особистої поведінки, не є безстороннім.

Як зазначає ЄСПЛ, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (рішення від 24 травня 1989 року у справі Гаусшильдта («Hauschildt Case»), заява № 11/1987/134/188).

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого легітимного сумніву з цього приводу (рішення від 24 травня 1989 року у справі Гаусшильдта («Hauschildt Case»), заява № 11/1987/134/188, § 48).

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.

Згідно з пунктом 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, які схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші, ніж перелічені у пунктах 1-4 частини першої статті 36 ЦПК України, обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

З підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 ЦПК України, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

У зв`язку із тим, що суддя Верховного Суду Гулейков І. Ю. заявив мотивований самовідвід у справі з метою уникнення щонайменших сумнівів у стороннього спостерігача щодо неупередженості та відсутності безсторонності, на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України заяву про самовідвід судді Гулейкова І. Ю. слід задовольнити, а справу передати для повторного автоматизованого перерозподілу.

Керуючись статями 33, 36 37, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву судді Верховного Суду Гулейкова Ігоря Юрійовича про самовідвід задовольнити, а справу передати для проведення повторного автоматизованого перерозподілу щодо судді Верховного Суду Гулейкова Ігоря Юрійовича.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець