Справа № 643/371/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м.Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.,

при секретарі -Мордухович К.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" (місцезнаходження: 03061, м. Київ, вул. Дружби народів, буд. 8а, оф. 57) до ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

11.01.2019 до Московського районного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін", в якій представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 82 876,00 грн. та витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову посилався на те, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності. 29.01.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 7878 в електронній формі. За умовами Договору позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» надає позичальнику грошові кошти в позику в сумі 2000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Взяті на себе зобов`язання за договором позики, відносно своєчасного повернення суми отриманої позики та своєчасної сплати нарахованих за користування ним відсотків у встановлені договором терміни, відповідач не виконує, у зв`язку з чим, у нього утворилась заборгованість, яка станом на 28.12.2018 становить 82876,00 грн., з яких 2000 грн. основний борг, 80876,00 грн.-заборгованість по відсоткам. Тому, позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 03.05.2019 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», , юридична адреса: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48, заборгованість за договором позики № 7878 від 29.01.2016, що утворилась станом на 28.12.2018 у розмірі 82876 грн. 00 коп., яка складається з: заборгованості за основною сумою позики у розмірі 2000,00 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 80876,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розміні 1921 грн. 00 коп., а всього стягнути 84797 (вісімдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто сім) гривень.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10.09.2019 апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено.Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року та рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року скасовано. Справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛФФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором направлено на розгляд за встановленою підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛФФІН» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3265 грн. 70 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн.

30.09.2019 цивільна справа надійшла в провадження судді Сенаторова В.М.

Ухвалою судді Сенаторова В.М. відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін.

28.10.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проси відмовити в задоволенні позову. Посилався на те, що ніколи в будь-якій формі не укладав з позивачем договору позики. Також, в нього ніколи не було банківської картки вказаної позивачем, на яку за твердженням позивача було перераховано 2000 грн. На виконання договору позики №7878 від 29.01.2016 року, 2000 грн. були перераховані позивачем на картковий рахунок НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 . Відносно ОСОБА_2 складено обвинувальний акт 29.08.2019 за фактом шахрайства саме за договором позики №7878 від 29.01.2016, який направлено до Московського районного суду м.Харкова, де з сайту «Судової влади України» зазначено, що потерпілим є ОСОБА_3 , ТОВ «Веллфін».

07.04.2020 цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В.

Ухвалою суду від 01.06.2020 провадження у справі зупинено до набрання законної сили вироку суду у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1 ст. 190 КК України, яка перебуває на розгляді в Московському районному суді м.Харкова.

Ухвалою суду від 16.01.2024 поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 22.02.2024 задоволено клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату та час слухання справи належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату та час слухання справи належним чином, відеконференція з представником відповідача не відбулась з технічних причин.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності, відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг №2606 від 27.10.2015 року, зареєстровано в реєстрі фінансових установ за № 16103225.

За даними, викладеними в даному позові 02.05.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем було укладено договір позики № 16103225. Вказаний договір позики укладений у формі електронного документу, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства. Договір позики був укладений на підставі заяви позичальника.

Як зазначив позивач, відповідно до умов договору позики відповідачу шляхом перерахування грошових коштів на його банківський рахунок (банківська картка) було надано позику в розмірі 1200,00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк еквайер здійснює нарахування коштів , згідно Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП 180516-3 від 18.05.2016 року.

Згідно позовних вимог, станом на 30.06.2020 року у відповідача перед ТОВ «ВЕЛЛФІН» виникла заборгованість у розмірі 53158,80 грн., яка складається з: 1200 грн. заборгованість за основною сумою позики; 13890 грн. - заборгованість за відсотками; 38068,80 грн. заборгованість за простроченими відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим ТОВ «ВЕЛЛФІН».

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 03.05.2019- позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», , юридична адреса: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48, заборгованість за договором позики № 7878 від 29.01.2016, що утворилась станом на 28.12.2018 у розмірі 82876 грн. 00 коп., яка складається з: заборгованості за основною сумою позики у розмірі 2000,00 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 80876,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розміні 1921 грн. 00 коп., а всього стягнути 84797 (вісімдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто сім) гривень.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10.09.2019 апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено.Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року та рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року скасовано. Справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛФФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором направлено на розгляд за встановленою підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛФФІН» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3265 грн. 70 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6000 грн.

Також, матеріали справи містять вирок Октябрського районного суду м.Полтави від 26.05.2023, за яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190 та ч. 3 ст. 190 КК України. Призначено ОСОБА_2 покарання за ч. 3 ст. 190 КК України (по епізодам злочинної діяльності 29.01.2016 р., 01.02.2016 р., вчинених до ухвалення Київським районним судом м.Харкова вироку 22.12.2016 р.) у виді трьох років і двох місяців позбавлення волі. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_2 за сукупністю злочинів покарання шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Київським районним судом м.Харкова від 22.12.2016 р., більш суворим покаранням, призначеним судом за епізодами злочинної діяльності 29.01.2016 р., 01.02.2016 р., у виді трьох років і двох місяців позбавлення волі. Призначено ОСОБА_2 покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді двох років позбавлення волі. Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_2 за сукупністю злочинів покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді трьох років і двох місяців позбавлення волі. Відповідно до ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 22.12.2016 року та визначено ОСОБА_2 остаточне покарання у виді трьох років та шести місяців позбавлення волі. Початок строку відбування покарання ОСОБА_2 визначено рахувати з 07.10.2021 р., тобто з моменту його фактичного затримання. Згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону Закону № 838-VIII зараховано ОСОБА_2 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 07.10.2022 р. до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Запобіжний захід ОСОБА_2 до набрання вироком законної сили залишено без змін - тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 785 (сімсот вісімдесят п`ять) грн. за проведення у справі судово-товарознавчої експертизи №15464 від 17.07.2019 р. Вказаний вирок набрав законної сили.

Зі змісту вказаного вироку вбачається, що 29.01.2016 о 20 год. 02 хв. ОСОБА_2 , знаходячись в під`їзді буд. АДРЕСА_3 , діючи повторно, заздалегідь виниклим умислом, спрямованим на заволодінням чужим майном, шляхом обману, з метою реалізації свого злочинного умислу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи прямий умисел, з корисливих мотивів, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, скориставшись бездротовою локальною мережею Wi-Fi, вийшов до всесвітньої мережі Інтернет, де на сайті https://creditup.com.ua шляхом обману працівників ТОВ «Веллфін», надавши електронній системі, яка перевіряє платоспроможність та особу клієнта для отримання кредитних коштів ТОВ «Веллфін», неправдиві дані щодо особи позичальника, а саме: скановані копії паспорта громадянина України та ідентифікаційного коду виданих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформив договір позики №7878 від 29.01.2016 та заволодів грошовими коштами ТОВ «Веллфін» у сумі 2000 грн., які були одразу перераховані у якості онлайн-кредиту через систему прийому платежів «Platon» (ТОВ «Платежі Онлайн») на віртуальний у картковий рахунок № НОМЕР_2 відкритий у АТ КБ «ПРИБАТБАНК» на ім`я ОСОБА_2 , які в подальшому звернув на власну користь, заздалегідь не маючи на меті повернення вказаних коштів. Далі, після зарахування на банківську картку № НОМЕР_2 грошових коштів у сумі 2000 грн., ОСОБА_2 маючи на меті довести свій злочинний умисел до кінця, 29.01.2016 в період часу з 20 год. 52 хв. по 20 год. 54 хв. за допомогою банкомату, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , маючи у володінні вищезазначену банківську картку № НОМЕР_2 , здійснив дві транзакції щодо зняття з неї грошових коштів на загальну суму 1900 грн., розпорядившись ними в подальшому на власний розсуд, при цьому не повернувши їх відповідно до умов зазначеного вище договору позики до теперішнього часу. Таким чином, спричинив ТОВ «Веллфін» матеріальний збиток на суму 2000 грн.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

У постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) та від 20 червня 2018 року в справі №691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Отже, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22.

Судом встановлено факт вчинення відносно відповідача ОСОБА_1 , шахрайських дій, його звернення до правоохоронних органів з приводу вказаних шахрайських дій, що підтверджується вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 26.05.2023, який набрав законної сили. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була відсутня банківська картка, вказана позивачем, на яку, за твердженням позивача були перераховані грошові кошти, тобто у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення дій на отримання кредиту та користування кредитними коштами.

Списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 , відбулося не за його розпорядженням і він не має нести відповідальності за такі операції, оскільки, виявивши безпідставне списання грошових коштів, відповідач невідкладно повідомив про цей факт правоохоронні органи.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що під час здійснення вказаних операцій, саме ОСОБА_2 , який ніби-то діяв від імені клієнта ОСОБА_1 , надав позивачу неправдиві дані щодо позичальника: скановані копії паспорта, РНОКПП на ім`я ОСОБА_1 , оформив договір позики №7878 від 29.01.2016 року та заволодів грошовими коштами ТОВ «Веллфін» у сумі 2000 грн. а відтак, саме позивачем не було належним чином вжито заходи, спрямовані на уникнення вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_1 .

Стаття 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Згідно пункту 37.2 статті 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до вимог пункту 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України N 705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Статтею 76 ЦПК передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.77ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На думку суду, ТОВ «Веллфін» не підтвердило належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , дійсно укладав договір позики, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, особовому рахунку, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 29.01.2016.

Дослідивши розрахунок, наданий позивачем, установлено, що заборгованість, визначена банком в розмірі 82876,00 грн, виникла шахрайським шляхом та коштами ТОВ «Веллфін» заволоділа стороння особа, а саме ОСОБА_2 , що достеменно встановлено вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 26.05.2023 року, а не відповідач ОСОБА_1 .

При цьому, доказів на підтвердження існування іншої заборгованості за власними зобов`язаннями відповідача, що не пов`язані з оспорюваною сумою, ТОВ «Веллфін» не надано, а отже суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що при відмові в задоволенні позовних вимог судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Веллфін" (місцезнаходження: 03061, м. Київ, вул. Дружби народів, буд. 8а, оф. 57) до ОСОБА_1 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: