ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/730/23Головуючий у 1-й інстанції Данилів О.М.
Провадження № 22-ц/817/270/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретаря судового засідання - Сович Н.А.,

розглянувши у письмовому провадженні в м.Тернополі цивільну справу №593/730/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

19 травня 2023 року позивачка ОСОБА_3 звернулася з позовом до Бережанського районного суду Тернопільської області до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Вказує, що сторони з 14 серпня 1999 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. В даному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 , який на час подачі до суду вказаного позову є повнолітнім.

Мотивуючи доводи позовних вимог зазначає, що спільне життя з відповідачем не складається через несумісні характери. Між ними втрачене почуття любові, їхня сім`я розпалася, шлюб носить виключно формальний характер, а тому його слід розірвати.

Зазначає, що перебування її у шлюбі з відповідачем порушує її права, свободи та інтереси, зокрема на можливу реалізацію в майбутньому свого права на створення нової повноцінної сім`ї.

У зв`язку з наведеним просила задовольнити її позовні вимог та розірвати між нею та відповідачем шлюб.

Крім того, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачка також просила змінити її прізвище на дошлюбне ОСОБА_1 .

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 листопада 2023 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що був укладений 14 серпня 1999 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції у Тернопільській області (актовий запис № 72).

Після розірвання шлюбу прізвище позивачки змінено на « ОСОБА_1 ».

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Зокрема зазначає, що вирішивши питання зміни прізвища позивачки на Банах суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки в прохальній частині позову такої вимоги остання не заявляла.

Крім того вказує, що впродовж всього розгляду справи в суді першої інстанції та до сьогодні сторони проживають разом однією сім`єю, ведуть спільний побут та спільний бюджет. Вони не втратили почуття любові та поваги один до одного.

Зазначає, що між сторонами ніколи не було затяжних конфліктів, роздільного проживання чи інших обставин, які б свідчили про тривалий розлад сімейних відносин, а відтак, обдуманість такого рішення зі сторони позивачки викликає сумнів.

Вказує, що відповідач завжди піклувався про їхню сім`ю, дім та дітей, оскільки не бажав і не планував свого майбутнього без позивачки.

З огляду на наведене вважає, що розірвання шлюбу не відповідає меті інституту сім`ї та інтересам обох сторін.

04 березня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від позивачки надійшло клопотання, в якому ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення та провести розгляд справи без її участі.

Вказує, що наданий судом першої інстанції двомісячний термін для примирення не змінив її ставлення до відповідача, оскільки вона переконана, що відновлення їхніх шлюбних відносин вже є неможливим.

В судове засідання, призначене на 12 березня 2024 року сторони у справі не з`явилися.

Про час та місце розгляду справи представнику апелянта - адвокату Олійник О.О. було надіслано повістку на її електронну адресу, вказану в апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак ні апелянт ні її представник в судове засідання 12 березня 2024 року не з`явилися, у зв`язку з чим ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12 березня 2024 року розгляд справи було відкладено на 28 березня 2024 року на 15 год. 30 хв. про що сторонам було надіслано повістки.

Разом з тим, на вказану в ухвалі дату та час розгляду справи сторони повторно не з`явилися.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 14 березня 2024 року, надісланим апелянту ОСОБА_1 , останнє повернулося з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 14 березня 2024 року, надісланого позивачці ОСОБА_3 , останнє також повернулося з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою», а також з написом на конверті «за кордоном».

Будь-яких інших даних щодо місця перебування, проживання сторін в матеріалах справи немає.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Крім того, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід зазначити, що Європейський суд у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна зі сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає за необхідне провести розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Сторони з 14 серпня 1999 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що був укладений 14 серпня 1999 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції у Тернопільській області (актовий запис № 72).

В даному шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 , який на час подачі до суду вказаного позову є повнолітнім.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини шостої статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Таким чином, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, сторони сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу та зміни прізвища позивачки на дошлюбне ОСОБА_1 .

При цьому з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року суд зупинив провадження у даній справі строком на два місяці із наданням сторонам по справі відповідного строку на примирення, яке так і не відбулось.

Матеріалами справи та колегією суддів не встановлено, що починаючи з 19 травня 2023 року, дня подання до суду позовної заяви, та протягом усього строку розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанції сторони примирилися, а позивач змінив свою думку.

Апеляційний суд зазначає, що позивач категорично наполягає на розлученні, про що вказує як у позові, так і в інших своїх заявах, поданих ним протягом усього строку розгляду даної справи, що в свою чергу свідчить про стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

Враховуючи те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відмова в його розірванні буде примушуванням до перебування у шлюбі, що є неприпустимим.

За таких обставин висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, вирішивши питання щодо заміни прізвища позивачки на дошлюбне ОСОБА_1 , вийшов за межі позовних вимог, є безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту позовних вимог позивачка просила також і змінити її прізвище на дошлюбне ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді