ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5475/24 Справа № 194/910/23 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в праві спільної власності (суддя першої інстанції ОСОБА_3 , повний текст рішення складено 21 березня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на частку в праві спільної власності, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке набуте на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 11.09.2014 року; за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,1457 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , і надані 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, кадастровий номер :01:065:0073, 0,0457 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:065:0072, право власності на яке набуте на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 11.09.2014 року.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в праві спільної власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку в праві власності на земельну ділянку розміром 0,0457 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , і надана на для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:065:0073 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 35), право власності за якою набуте на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Надтокою Зінаїдою Василівною.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Із вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог не погодилась ОСОБА_1 , та поадала апеляційну скаргу, вважає його в цій частині таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та без належного з`ясування обставин справи.

Скаргу мотивує тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на частину земельної ділянки розмірі 0,1000 яка для будівництва та обслуговування житлового будинку із кадастровим номером :01:065:0072. Суд проігнорував, що вказана земельна ділянка була придбана спільно з відповідачем під час перебування у шлюбі.

Також наголошує на тому, що суд першої інстанції не врахував, що спірний житловий будинок також є спільною сумісною власністю.

Зазначає, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні вимоги в тому об`ємі будівель і споруд, які існували на момент придбання спірного будинку.

ОСОБА_1 просила рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року у частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що доказів того, що спірний об`єкт після реконструкції введено в експлуатацію та при його реконструкції дотриманні передбаченні законодавством будівельні норми та правила суду першої та апеляційної інстанцій не надані.

Діюче законодавство не передбачає можливість набуття права власності на земельну ділянку без набуття права власності на розташовані на ній споруди.

ОСОБА_6 , просив рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21.09.2013 року, було розірвано на підставі рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 13.12.2022 року. Рішення суду набрало законної сили 13.01.2022 року.

Сторони мають малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За період шлюбу, а саме 11.09.2014 року був придбаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Площа вказаного будинку становить 50,4 кв.м., розмір жилої площі становить 33,9 кв.м. Вказаний будинок було оформлено на відповідача ОСОБА_2 . Вищевказане підтверджується договором купівлі - продажу жилого будинку від 11.09.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської обл., зареєстровано в реєстрі за №2211. Відповідно до зазначеного договору вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, розміром 0,100 га. Також було придбано земельну ділянку, 0,100 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:065:0072, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку було оформлено на відповідача ОСОБА_2 . Вищевказане підтверджується договором купівлі - продажу жилого будинку від 11.09.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської обл., зареєстровано в реєстрі за №2212. Також було придбано земельну ділянку, 0,0457 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:065:0073, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку було оформлено на відповідача ОСОБА_2 . Вищевказане підтверджується договором купівлі - продажу жилого будинку від 11.09.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської обл., зареєстровано в реєстрі за №2212. Вищевказане також підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.09.2014 року.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за АДРЕСА_1 від 03.10.2014 року, встановлено, що під літерами: житловий будинок «А», прибудова «а», прибудова «а1», погріб «пд», літня кухня «Б», літня кухня «б», сарай «В», сарай «в», сарай «Г», гараж «Д», вбиральня «Е», літній душ «Ж», сарай «З», огорожі 1-2, водопровід 3.

Згідно повідомлення ДП16 від 20.07.2015 року ОСОБА_2 звернувся до департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області з повідомленням про початок будівельних робіт на «будівництво нежитлової прибудови до житлового будинку, вид будівництва «реконструкція», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній час будівництво не введено в експлуатацію.

Відмовляючі у задоволенні позовних вимоги щодо визнання права власності на будинок, суд вказав на те, що його не здано в експлуатацію та відмовляючі у задоволенні вимоги щодо поділу земельної ділянки, зазначив, що земельна ділянка розміром 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:065:0072, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд, оскільки на цій земельній ділянці, розташований будинок та споруди відповідно до технічного плану.

Колегія суддів частково погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимогі заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, щоє об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц провадження (№ 14-325цс18).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи нормустатті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що за період шлюбу, а саме 11.09.2014 року був придбаний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Площа вказаного будинку становить 50,4 кв.м., розмір жилої площі становить 33,9 кв.м. Вказаний будинок було оформлено на відповідача ОСОБА_2 . Вищевказане підтверджується договором купівлі - продажу жилого будинку від 11.09.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської обл., зареєстровано в реєстрі за №2211. Відповідно до зазначеного договору вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, розміром 0,100 га. Також було придбано земельну ділянку, 0,100 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:065:0072, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку було оформлено на відповідача ОСОБА_2 . Вищевказане підтверджується договором купівлі - продажу жилого будинку від 11.09.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської обл., зареєстровано в реєстрі за №2212. Також було придбано земельну ділянку, 0,0457 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:065:0073, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку було оформлено на відповідача ОСОБА_2 . Вищевказане підтверджується договором купівлі - продажу жилого будинку від 11.09.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської обл., зареєстровано в реєстрі за №2212. Вищевказане також підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.09.2014 року.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за АДРЕСА_1 від 03.10.2014 року, встановлено, що під літерами: житловий будинок «А», прибудова «а», прибудова «а1», погріб «пд», літня кухня «Б», літня кухня «б», сарай «В», сарай «в», сарай «Г», гараж «Д», вбиральня «Е», літній душ «Ж», сарай «З», огорожі 1-2, водопровід 3.

Згідно повідомлення ДП16 від 20.07.2015 року ОСОБА_2 звернувся до департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області з повідомленням про початок будівельних робіт на «будівництво нежитлової прибудови до житлового будинку, вид будівництва «реконструкція», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній час будівництво не введено в експлуатацію.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі№ 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач 20.07.2015 року звернувся до Департаменту Державного архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області з повідомленням про початок виконання будівельних робіт, інформація, щодо введення об`экта в експлуатацію в матеріалах справи відсутня. Також в матеріалах справи відсутні документи про ступінь готовності житлового будинку за час розгляду справи.

До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частини об`єкту нерухомого майна.

При цьому ОСОБА_1 позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, що були витрачені на будівництво спірного будинку, відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України, не заявляла.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 , про визнання права власності на частину земельної ділянки із кадастровим номером :01:065:0072.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно зі статтею 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам.

У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя;б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 368 ЦК України (тут та далі в редакції на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України, у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка набула окремо ознак об`єкта права власності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, помилково вважав, що у даному випадку, слід застосувати принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд, оскільки як вбачається з матеріалів справи, відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі окремої цивільно-правової угоди, у даному випадку договору купівлі- продажу від 11.09.2014 року, а не разом із переходом права власності на будівлу, а тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню із задоволенням вказаної позовної вимоги.

Доводи апеляційної скарги стосовно, того, що у суду не було підстав відмовляти визнання права власності на інші будівілі, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки, згідно повідомлення про початок будівництва від 20.07.2015 року за адресою будинку АДРЕСА_1 , вказано про нове будівництво.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого2010 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає. що суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає часткоовму задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню у частині відмови визнання права власності на частину земельної ділянки кадастровий номер :01:065:0072 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 35), оскільки посилання суду на неподільність земельної ділянки і недобудови не відповідють нормам матеріального права та наявним у справі доказам.

В іншій частині рішення скасуванню не підлягає, оскільки є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року в частині відмови у визнанні за ОСОБА_5 права власності на частину земельної ділянки яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:065:0072, право власності на яке набуте на підставі договору купівлі продажу житлового будинку від 11.09.2014 року скасувати та ухвалити у відповідній частині нове.

Визнати за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частину земельної ділянки розміром 0,1000 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:065:0072 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 35), право власності за якою набуте на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Надтокою Зінаїдою Василівною.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 2684 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2024 року.

Головуючи суддя О. В. Халаджи