ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/459/24 Справа № 215/4114/23 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М.І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач- Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2023 року, ухваленого суддею Коноваленком М.І. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 25 серпня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що в період роботи у шкідливих умовах праці тривалий час помічником машиніста бурової установки у кар`єрі з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1, ним отримані хронічне професійне захворювання: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 і шийна С6, С7 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, периферичним нейросудинним синдромом, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового пері артрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з пері артрозом ліктьових та колінних суглобів ( ПФ другого ступеня); хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. ЛН першого-другого ступеня, які відповідно до акту розслідування від 09.05.20234, виникли з вини роботодавця.

Згідно висновку МСЕК від 13.07.2023 вперше позивачу з 12.06.2023 була встановлена 3-тя група інвалідності та 65% втрата професійної працездатності безстроково.

Вважає, що йому не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи в напружених та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювань позивач неодноразово знаходився на лікуванні, турбує сухий кашель, стійкий виражений біль у шийному і попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією у праву ногу, мерзлякуватість і оніміння у кінцівках, біль та обмеження руху у плечових, ліктьових та колінних суглобах, задишка при незначному фізичному навантаженні. Ці відчуття додають йому ще більшого морального пригнічення. Значну частину часу він витрачає на підтримання свого здоров`я, що порушує його нормальні життєві зв`язки. При цьому позивач розуміє, що стан його здоров`я не відновиться навіть при лікуванні. Через хворобу виникає відчуття неповноцінності, що також спричиняє йому додаткові душевні страждання.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 405 216,00 грн. у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями на виробництві.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягуто з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_1 250 000 грн. моральної шкоди без стягнення податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь держави судовий збір в розмірі 2 500 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ухваленого при неправильному застосуванню норм матеріального права ст.ст.8, 13, 129 Конституції України, ст.237-1 КЗпП України, ст..23, 1167 ЦК України, порушення норм процесуального права, ст.ст.10, 12,43, 76-81, 83, 89, 263 ЦПК України, що призвело до прийняття незаконного рішення, просить його скасувати у повному обсязі, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

При цьому, скаржник зазначає, що відповідач не приховував від позивача тяжкість і шкідливість технологічного процесу, позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я. За роботу в шкідливих умовах праці позивач користувався певними пільгами: скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачу вальною відпусткою, оплатою праці в підвищеному розмірі та іншими пільгами і компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством.

За викладених вище обставин відповідач вважає, що позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода (не доведено склад правопорушення в діях відповідача), наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено розрахунку суми шкоди, яку позивач зазначає у позові.

Відповідач вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ч.2 ст.1193 ЦК України.

Також відповідач вважає, що заявлена позивачем до стягнення та визначена судом сума моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості та глибині моральних та фізичних страждань позивача та є безпідставно завищеною.

Також відповідач не погоджується з рішенням суду не тільки в частині розміру відшкодування моральної шкоди, а і з висновком, що моральна шкода стягується без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Вказує, що оскільки присуджений судом розмір моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, то моральну шкоду слід стягувати з урахуванням утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх добровільній виплаті. Відповідач зазначає, що питання чи стягувати податки, а також питання розміру стягнутих податків залежить не від резолютивної частини рішення суду, а від змісту податкового законодавства на час виплати доходу, тобто на час виконання рішення (добровільного/примусового).

Відзив на апеляційну скаргу не подано

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи, підтверджено, що з 30.07.1992 позивач працював на ПрАТ (ОРДЕНА ЛЕНІНА ПІВНІЧНИЙ ГЗК ім.Комсомолу України) помічником машиніста бурової установки 4 розряду у Ганнівському кар`єрі Ганнівського рудоуправління з повним робочим днем у кар`єрі; 11.07.1994 за підсумками атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 01.08.1997 переведений в Ганнівський кар`єр помічником машиніста бурової установки з повним робочим днем у кар`єрі 4 розряду бурової дільниці №6 з правом на пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; 30.05.2001 - за підсумками атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 25.09.2002 - переведений у Ганнівському кар`єрі помічником машиніста бурової установки в кар`єрі 4 розряду виробничої бурової дільниці з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; 05.06.2003 переведений у Ганнівському кар`єрі помічником машиніста бурової установки в кар`єрі 6 розряду виробничої бурової дільниці з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; 30.05.2006 за підсумками атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 07.07.2010 - за підсумками чергової атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 04.04.2011 ВАТ «Північний ГЗК» перейменовано на ПАТ «Північний ГЗК»; 01.07.2015 за підсумками чергової атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 05.05.2016 ПАТ «Північний ГЗК» перейменовано на ПрАТ «Північний ГЗК»; 01.07.2020 за підсумками чергової атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 01.06.2022 звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.32-33).

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 09.05.2023р. (а.с.23-28), позивачу ОСОБА_1 встановлені хронічні професійні захворювання: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 і шийна С6, С7 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, периферичним нейросудинним синдромом, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових та колінних суглобів (ПФ другого ступеня); хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. ЛН першого-другого ступеня. Позивачу вперше встановлена 3-тя група інвалідності з 12.06.2023 та 65% втрати професійної працездатності безстроково, із яких: 50% - радикулопатія, 15% - ХОЗЛ, згідно висновку МСЕК від 13.07.2023р., де також зазначено, що позивач потребує санаторно-курортного лікування, медикаментозне лікування, забезпечення виробами медичного призначення (а.с.39).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних ОСОБА_1 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримані під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві Відповідача, тому Позивачу роботодавець ПрАТ «Північний ГЗК», зобов`язаний відшкодувати спричинену втратою здоров`я моральну шкоду, правові підстави для стягнення якої визначені статтями 153, 237-1 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, та не може погодитись з доводами сторони відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову та завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як визначеноо в п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі №1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним під час роботи на підприємстві відповідача професійними захворюваннями.

Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Так, суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, врахував конкретні обставини справи, характер захворювання, пов`язаного з обмеженням в пересуванні та фізичними навантаженнями, фізичними і моральними стражданнями позивача, тривалість роботи в шкідливих умовах праці 18 років, суд взяв до уваги і те, що позивачу вперше та безстроково висновком МСЕК від 13.07.2023 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 65 % та встановлена третя група інвалідності, також безстроково, що свідчить про неможливість у подальшому при проходженні курсів лікування поліпшити стан здоров`я, та виходячи із засад розумності, виваженості, і справедливості визначив до стягнення розмір компенсації моральної шкоди у сумі 250 000 грн.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, які останній переносить у зв`язку із отриманими на підприємстві відповідача професійними захворюваннями, наслідки які настали у зв`язку з втратою здоров`я, тому відхиляє доводи сторони відповідача щодо завищеного розміру відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Відповідно до пп. «А» п.164.2.14 ст.164 Податкового кодексу України (в редакції з 23 травня 2020 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку (в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати) та відповідно підлягають оподаткуванню, однак крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі №180/683/13-ц.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У даному випадку це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок професійного захворювання, тобто заподіяння йому шкоди здоров`ю.

На підставі переліченого вказані зміни до податкового законодавства не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок отриманого професійного захворювання.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 21 червня 2022 року по справі №599/645/21.

На підставі наведеного вище колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, що визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди підлягає оподаткуванню.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню позивачеві моральної шкоди, інші доводи відповідача в апеляційній скарзі є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 11 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: