КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просила усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_2 до житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 ,

зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та передати їй ключі від зазначеного житлового приміщення та хвіртки.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що постановою Київського апеляційного суду від 18.06.2020 по справі № 369/1440/19, яка набрала законної сили, було визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, загальною площею 226,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,0749 га, кадастровий номер :03:002:5052 та право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0749 га, кадастровий номер :03:002:5052, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований будинок. Проте, вільно володіти та користуватися належним їй майном на праві власності не має можливості, оскільки відповідач на ґрунті особистих неприязних відносин перешкоджає їй в здійсненні права на проживання в даному будинку. Відповідач на контакт не йде, поводить себе агресивно, її звернення щодо порушення її майнових прав ігнорує, без попередження змінив вхідні замки, створюючи перешкоди у користуванні та не впускаючи її до житла, ключі не надає, що, в свою чергу, унеможливлює їй вільний доступ до належної їй частини житлової площі та її особистих речей, меблів, предметів побуту. У зв`язку з чим 31.12.2022 позивач була змушена звернутися з відповідною заявою до СРПП ВП № 4 Бучанського РУП, у якій повідомила про те, що відповідач перешкоджає їй потрапити до власного будинку. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права (а.с. 1-4).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.12.2023 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_2 до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати їй ключі від зазначеного житлового приміщення та хвіртки. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 62-67).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що матеріали справи не містять доказу, передбаченого чинним законодавством, на право власності на частину будинку, який введений в експлуатацію і право власності на який зареєстровано в передбачуваному законом порядку, в той час як суд першої інстанції у своєму рішенні визнав дану обставину встановленою.

До того ж, встановлення судом факту перешкоджання відповідача у праві проживання позивача у спірному нерухомому майні є безпідставним, оскільки сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення правопорушення без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення таких дій та не може бути прийнято судом як належний і допустимий доказ, крім того, бути єдиним доказом, який підтверджує порушення прав власника, право власності якого на частину будинку за зазначеною в позові адресою в ході судового розгляду не було доведено (а.с. 74-81).

17.07.2024 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу та зазначено, що суть апеляційної скарги відповідача зводиться до незгоди з постановою Київського Апеляційного суду від 18.06.2020 по справі № 369/1440/19, яке набрало законної сили, в якій було визнано за ОСОБА_2 право власності на частину спірного житлового будинку. Тому, суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 (а.с. 133 -135зв.)

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 18.06.2020 визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 226,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0749 га, кадастровий номер :03:002:5052. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кожним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0749 га, кадастровий номер :03:002:5052, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований будинок.

У зазначеній постанові апеляційного суду, яка набрала законної сили та не оскаржена, було встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення 7 сесії 5 скликання Дмитрівської сільської ради від 28.09.2007 було надано у власність земельну ділянку площею 0,1495 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, після чого, у результаті поділу цієї земельної ділянки та відчуження її частини, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0749 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:5052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 30.03.2015.

Сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.04.2014, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.08.2018.

Відповідно до копії Декларації від 21.02.2019 про готовність до експлуатації об`єкта замовника ОСОБА_1 , будівництво індивідуального житлового будинку, (на підставі будівельного паспорта на будівництво індивідуального житлового будинку від 24.04.2015), загальною площею 226,5 кв.м. по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0749 га, кадастровий номер :03:002:5052, вважати закінченим, готовим до експлуатації.

Також, постановою апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_1 , на якого оформлено земельну ділянку та дозвільні документи на будівництво будинку, до реєстраційної служби для вирішення питання реєстрації спірного нерухомого майна не звертається, не вчинює дії, направлені на оформлення свідоцтва про право власності.

З огляду на те, що спірне майно збудовано за час шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що стало підставою для визнання за сторонами права на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, прийнятого в експлуатацію житлового будинку. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано не було.

У даній справі позивач зазначає, що зверталась до СРПП ВП №4 Бучанського РУП від 31.12.2022 у зв`язку з вчиненням перешкод відповідачем у користуванні спірним нерухомим майном.

За приписами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Верховний Суд у постанові від 13.10.2021 в справі № 759/23652/19 наголосив про наявність підстав для задоволення позовних вимог про вселення в житлове приміщення, з огляду на те, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Отже, з огляду на те, що судовим рішенням визнано за позивачем право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, та на 1/2 частину земельної ділянки на якій розташований будинок, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_2 до житлового приміщення, а також, зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням та передати ключі.

Посилання апелянта на те, що спірний будинок не введено в експлуатацію, тому не можна визнавати за позивачем права власності на частину спірного будинку є помилковим з огляду на те, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суть державної реєстрації прав полягає тільки в офіційному визнанні і підтвердженні державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачення факту державної реєстрації як підстави його виникнення є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідки.

До того ж, у матеріалах цивільної справи № 369/1440/19 міститься копія Декларації від 21.02.2019, якою визнано будівництво спірного житлового будинку закінченим, готовим до експлуатації. І зазначений доказ відповідачем не спростовано.

Таким чином, доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 29 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді