судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ситнік О. М.
за позовом ОСОБА_1 до Комунального житлового підприємства № 25 (далі - КЖП № 25), Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради про визнання незаконними та скасування рішень
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року в складі колегії суддів Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О.
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради від 17 грудня 2008 року № 706 у частині затвердження протоколу засідання громадської комісії з житлових питань від 10 грудня 2008 року № 12 у частині затвердження протоколу засідання житлової комісії КЖП № 25 від 27 листопада 2008 року № 11 та встановити, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,05 кв. м, житловою площею 44,1 кв. м.
13 листопада 2015 року заочним рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради від 17 грудня 2008 року № 706 у частині затвердження протоколу засідання громадської комісії з житлових питань від 10 грудня 2008 року № 12 у частині затвердження протоколу засідання житлової комісії КЖП № 25 від 27 листопада 2008 року № 11 про зміну умов договору найму квартири АДРЕСА_1 . Встановлено, що ОСОБА_1 є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 44,кв. м, загальною площею 63,05 кв. м.
15 червня 2022 року ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області заяву Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Ухвала суду мотивована тим, що копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви з додатками направлялась Виконавчому комітету Саксаганської районної у місті ради, після чого представником відповідача Шматко К. В. до суду подавалася заява про відкладення судового засідання у зв`язку із зайнятістю представника. Про судове засідання, призначене на 13 листопада 2015 року, представник відповідача повідомлявся належним чином, шляхом вручення судової повістки працівникам Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради «ОСОБА_4» та « ОСОБА_2 » 09 та 10 грудня 2015 року відповідно. Також «ОСОБА_2» 23 жовтня 2015 року отримала копію заочного рішення суду від 13 листопада 2015 року. Головний спеціаліст з житлових питань відділу житлово-комунального господарства виконкому районної у місті ради Шматко К. В., яка була уповноважена представляти інтереси виконавчого комітету в цій справі, що підтверджується довіреністю від 20 жовтня 2015 року, зверталася до суду із клопотанням про відкладення судового засідання, тобто була обізнана з наявністю спору в суді та датою судових засідань. У матеріалах справи міститься заява представника ОСОБА_3 про надання можливості ознайомитися з матеріалами цивільної справи та зробити копії документів з відміткою про ознайомлення 14 вересня 2021 року, проте заяву про перегляд заочного розгляду подано до суду лише 23 листопада 2021 року, тобто з пропуском процесуального строку.

Незважаючи на те, що судові повістки та копія заочного рішення від 13 листопада 2015 року були вручені працівнику структурного підрозділу Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради, повноваження якого матеріали цивільної справи не містять, Виконавчий комітет Саксаганської районної в місті ради був обізнаний про наявність в провадженні суду цивільної справи та про зміст заочного рішення, на підтвердження чого позивачем надані письмові докази.

Представником Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради не надано доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, та визначали необхідність перегляду заочного рішення.

01 листопада 2022 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради задоволено, заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що Виконавчий комітет Саксаганської районної в місті ради не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення відповідача в порядку, визначеному процесуальним законом. Апеляційний суд вважав обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності представника Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради, який не був повідомлений про розгляд справи належним чином.

Оскаржуване рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради прийнято в межах повноважень та на виконання рішення суду, відсутні правові підстави для його скасування, тому в задоволенні позову апеляційний суд відмовив.

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року скасувати та залишити в силі заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки такі обставини спростовуються матеріалами справи, в яких є докази підтвердження направлення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження в справі разом з копією позовної заяви та додатками.

Відповідач був обізнаний про існування спору, про що свідчить заява представника Шматко К. В. про відкладення судового засідання.

Про судове засідання, призначене на 13 листопада 2015 року, відповідач був повідомлений своєчасно і належним чином шляхом вручення судових повісток безпосередньо в приміщенні суду його представникам 09 та 10 листопада 2015 року відповідно. Один з представників отримав і копію заочного рішення суду.

Доводи органу місцевого самоврядування про те, що нібито особи, які отримали процесуальні документи, не мали повноважень на ведення цієї справи є безпідставними, оскільки наявні в матеріалах справи довіреності не мають чіткого визначення щодо уповноваження представника на ведення конкретної справи.

Також слід критично оцінювати твердження відповідача про те, що він був позбавлений можливості надати суду докази та навести заперечення проти вимог, оскільки головний спеціаліст з житлових питань відділу житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради Шматко К. В., яка була уповноважена представляти інтереси відповідача, зверталася до суду з клопотанням про відкладення судового засідання, а отже була обізнана про наявність спору в суді.

У матеріалах справи міститься заява представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи з відміткою про таке ознайомлення 14 вересня 2021 року. Із заявою про перегляд заочного рішення представник звернулась лише 23 листопада 2021 року, тобто з порушенням встановленого Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) строку.

24 листопада 2021 року ухвалою суду заяву про перегляд заочного рішення залишено без руху, представнику відповідача запропоновано уточнити дату отримання нею копії заочного рішення та викласти обставини, які свідчать про поважність причин пропуску строку для подання такої заяви. На виконання ухвали суду представник відповідача 08 грудня 2021 року надала заяву про усунення недоліків заяви про перегляд заочного рішення, в якій зазначила, що 14 вересня 2021 року ознайомилась з матеріалами справи, однак отримала копію заочного рішення лише 04 листопада 2021 року, оскільки з 14 вересня 2021 року була тимчасово непрацездатною та у відпустці.

Водночас відповідач у справі є юридичною особою - органом місцевого самоврядування, що не позбавляє права іншого представника звернутись до суду з тим чи іншим процесуальним документом. Про обізнаність відповідача щодо наявності заочного рішення суду свідчать також інші матеріали справи.

27 листопада 2024 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до КЖП № 25, Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування залишено без змін. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до КЖП № 25, Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання наймачем квартири - скасовано, рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року в цій частині залишено в силі.

Постанова Верховного Суду мотивована, зокрема, тим, що заочне рішення в справі було ухвалено 13 листопада 2015 року, тобто до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), який набрав чинності 15 грудня 2017 року, а тому під час вирішення питання щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи в суді першої інстанції застосуванню підлягали положення ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані юридичним особам, вручаються відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання Виконавчим комітетом Саксаганської районної в місті ради копії ухвали про відкриття провадження у справі, разом з позовною заявою та додатками. Наявні в матеріалах справи розписки про отримання судової повістки про виклик до суду в судові засідання, призначені на 27 жовтня та на 13 листопада 2015 року, коли було ухвалено заочне рішення в справі, не можуть вважатись належним повідомленням відповідача про розгляд справи в розумінні ЦПК України 2004 року, оскільки розписка про отримання судової повістки в судове засідання, призначене на 27 жовтня 2015 року, містить підпис про особисте одержання такої повістки, однак зі змісту розписки не можливо встановити хто саме її отримав, розписка не містить ні зазначення особи з метою її ідентифікації, ні печатки Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради. Розписки про виклик до суду в судове засідання, призначене на 13 листопада 2015 року, не містять жодних відомостей на підтвердження наявності повноважень посадових осіб на представництво інтересів Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради.

Із висновками колегії суддів не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

У статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Водночас право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Право на оскарження судового рішення також обмежене встановленим строком на апеляційне чи касаційне оскарження. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Встановлення строків звернення до суду законом передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства та своєчасного виконання ними передбачених процесуальним законодавством певних процесуальних дій. Інститут строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

У пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Частинами третьою, четвертою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закон, який установлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Пунктом 13 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII, чинній на час звернення з апеляційною скаргою (27 липня 2022 року), урегульовано, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, судові рішення, ухвалені до 15 грудня 2017 року, тобто до набрання чинності ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, які були встановлені процесуальним законом у відповідній редакції, чинній на час виникнення в особи права на оскарження, проте розгляд таких скарг у разі їх подання після 15 грудня 2017 року має здійснюватися за правилами, встановленими ЦПК України у відповідній редакції, що діє після 15 грудня 2017 року.

Тобто встановлені положеннями ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII строки набрання законної сили судовим рішенням та на апеляційне оскарження не застосовуються до апеляційних скарг, поданих на судові рішення, прийняті до набрання чинності цим Кодексом у редакції вказаного Закону.

Заочне рішення в цій справі ухвалено судом першої інстанції 13 листопада 2015 року, тобто до набрання чинності з 15 грудня 2017 року ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII.

У редакції ЦПК України, чинній на час ухвалення заочного рішення, воно могло бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом десяти днів з дня отримання його копії (статті 228 ЦПК України).

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення могло бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починав відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 231 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) виснувала, що заочний розгляд справи є специфічна процедура розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача. Право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції під час заочного розгляду справи місцевим судом також не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання відповідачем порядку попереднього звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, зокрема, з урахуванням визначених процесуальним законом строків. Під час вирішення питання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення підлягає оцінці, зокрема, процесуальна поведінка відповідача під час розгляду справи в суді, а також її дії після отримання інформації про постановлене рішення.

За вимогами частини першої статті 294 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення заочного рішення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Водночас 13 листопада 2015 року була чинною редакція ЦПК України, яка у статті 297 ЦПК України передбачала обмеження у вигляді однорічного присічного строку апеляційного оскарження для органів державної влади, органів місцевого самоврядування та прокурора.

Відповідно до чинної на той час частини третьої статті 297 ЦПК України незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Зазначені зміни набрали чинності з 15 січня 2012 року, а встановлені наведеним положенням наслідки пропуску строку оскарження для прокурора, органу місцевого самоврядування та органу державної влади підлягали застосуванню судом до всіх скарг, поданих цими суб?єктами із спливом одного і більше років з моменту оголошення судового рішення без урахування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Отже, зі спливом одного року з моменту набрання чинності змінами до процесуального закону, якими встановлено присічний строк на апеляційне оскарження, прокурор, орган державної влади та орган місцевого самоврядування, які не реалізували свого права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, прийнятого до вказаних змін, втрачають право на поновлення строку на подання апеляційної скарги незалежно від причин його пропуску.

Крім того, вручення судових повісток представнику юридичної особи не пов`язано з наявністю в такого представника повноважень щодо участі в конкретній судовій справі, а пов`язано з повноваженнями на отримання кореспонденції, яка надходить на адресу юридичної особи. Таких доказів щодо заперечення повноважень співробітникам виконкому на отримання кореспонденції матеріали справи не містять і їх повноваження не спростовані.

Вважаю, що суд апеляційної інстанції не мав підстав для надання оцінки доводам органу місцевого самоврядування щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, поновлення строку на апеляційне оскарження.

Суддя О. М. Ситнік