УХВАЛА

про забезпечення позову

26 березня 2024 року м. Мукачево Справа №303/2572/24

2-з/303/8/24

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2024 року ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 , до пред`явлення позову звернулася через систему «Електронний Суд» до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту та заборони відчуження автомобіля Nissan Pathfinder DCI 2013 року виготовлення, номер шасі НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 (надалі - Автомобіль); заборони ОСОБА_3 відчужувати Автомобіль у будь-який спосіб, в тому числі здійснювати його продаж без зняття з реєстрації.

Вимоги за заявою обґрунтовуються доводами про те, що позивач планує подати до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області позовну заяву з наступними позовними вимогами:

- визнання недійсним договору купівлі продажу Автомобіля від 06.03.2021 за №2142/2021/2466487, який було укладено між потенційними відповідачем (1) по справі ОСОБА_4 та відповідачем (2) ОСОБА_5 ;

-витребування Автомобіля у відповідача (3) ОСОБА_3 ;

-визнання права власності на Автомобіль за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом.

За доводами уповноваженого представника ОСОБА_2 , спірний Автомобль належав батьку ОСОБА_1 - ОСОБА_6 та після його смерті мав входити до спадкового майна, однак ОСОБА_4 , за час життя - ОСОБА_6 ,. отримала від останнього довіреність з певним обcягом прав щодо розпорядження Автомобілем та відповідно до договору купівлі продажу №2142/2021/2466487 переоформила право власності на даний транспортний засіб на свою дочку - ОСОБА_5 .

В подальшому, ОСОБА_5 було відчужено цей транспортний засіб ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що між сторонами існує реальний спір майнового характеру, за доводами сторони заявника, існує вірогідність того, що титульний власник автомобіля ОСОБА_3 може відчужити спірний транспортний засіб, що не лише утруднить, але й зробить неможливим виконання рішення суду по цій справі.

На підставі ухвали суду від 21.03.2024 року заяву про забезпечення позову було залишено без руху. У визначений ухвалою суду строк представник заявника звернулася до суду із заявою про усунення недоліків заяви про забезпечення позову.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Матеріали заяви свідчать про те, що предметом потенційного судового спору з приводу якого виникло спірне правовідношення є рухоме майно, а саме Транспортний засіб.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини суд виходить з того, що відповідно до частин першої та другої ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Відповідно до пунктів 1, 2, частини першої ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконання рішення суду.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року№ 9 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його застосування.

При цьому, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (рішення ЄСПЛ від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини").

Отже, заходи забезпечення позову (вимог), без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь заявника вже не призведе до захисту прав або інтересів заявника, за яким він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

При вирішенні заяви слід зазначити, що заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача.

В протилежному випадку, - уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції" (§ 40).

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Своєю чергою, у рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Фактичний аналіз змісту заяви про забезпечення позову свідчить про те, що між заявником та особами, які можуть отримати статус учасника, тобто відповідачів існує спір щодо транспортного засобу. Поряд з цим, існує потенційна ймовірність відчуження (реалізації) теперішнім власником Автомобіля.

Надаючи оцінку доводам заявника щодо необхідності задоволення заяви у вказаний вище спосіб, слід констатувати, що нею належним чином обґрунтовано можливість утруднення або унеможливлення виконання рішення суду в справі за захистом яких вона має намір звернутися до суду, а також існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди її правам, свободам та інтересам до ухвалення судового рішення у цивільній справі, враховуючи той факт, що відповідне оголошення щодо продажу Автомобілю вже розміщувалось 23.12.2023 року на сайті https://auto.ria.com/uk/auto_nissan_pathfinder_35788479.html.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності вищевказаним законодавчим приписам, роз`ясненням Верховного Суду України та прецедентної практики ЄСПЛ крізь призму статті 6 Конвенції та зазначеної практики, суд приходить до висновку про підставність вимог за заявою, оскільки вжиття заходів забезпечення в означений заявником спосіб буде ефективним, дієвим, адекватним та співмірним заходом, спрямованим на забезпечення збереження status quo до остаточного вирішення поданої позовної заяви.

Вирішуючи заяву суд враховує співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, а також адекватність заходів забезпечення позову, що застосовується судом, шляхом визначення їх відповідності вимогам, на забезпечення яких вони вживається.

В свою чергу, питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Таким чином, з метою виключення потенційної можливості невиконання рішення суду, заяву слід задоволити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 30, 81, 149-153, 260 Цивільного процесуального кодексу України

УХВАЛИВ:

1. Заяву ОСОБА_1 ві імені якої діє ОСОБА_2 - задоволити.

2. Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження автомобіля Nissan Pathfinder DCI 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ;

2.1. Заборонити ОСОБА_3 відчужувати автомобіль Nissan Pathfinder DCI 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 у будь-який спосіб, в тому числі, здійснювати його продаж без зняття з реєстрації.

3. Копію ухвали направити Відділу державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) та Регіональному сервісному центру ГСЦ МВС в Закарпатській області, для виконання.

4. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

5. Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

6. Заявник: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Представник заявника: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

Особи, які можуть отримати статус учасника справи:

Відповідачі: (1) ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 ;

(2) ОСОБА_5 , АДРЕСА_3 ;

(3) ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_7 , АДРЕСА_5 .

Суддя В.В. Кость