Справа № 740/1408/24
Провадження № 2/740/681/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ніжинської міської ради Чернігівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

установив:

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з вітальні 2-1 площею 11,4 кв. м та житлової кімнати 2-2 площею 13,6 кв. м у порядку спадкування за заповітом після тітки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що тітка позивача - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За свого життя вона склала заповіт, відповідно до умов якого 3/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 заповіла позивачу, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, зареєстрував свої права на майно та вступив в управління спадковим майном. Крім того, до складу спадщини також увійшли 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що склалися з вітальні 2-1 площею 11,4 кв. м та житлової кімнати 2-2 площею 13,6 кв. м, які не були успадковані іншим спадкоємцем за заповітом ОСОБА_2 .

Ураховуючи, що інший спадкоємець за заповітом не прийняв спадщину, позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/5 частки будинковолодіння, оскільки вважав себе єдиним спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_4 14 лютого 2024 року державний нотаріус Бахмацької державної нотаріальної контори повідомив позивача про неможливість видачі такого свідоцтва у зв`язку з відсутністю права на спадкування на вказану частку. Оскільки позивач не має іншої можливості реалізувати свої спадкові права, то вимушений звернутися до суду з указаним позовом.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 березня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального провадження, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , підготовче засідання призначено на 23 квітня 2024 року 15-00 год., яке в подальшому відкладено на 16 серпня 2024 року 09-00 год.

09.04.2024 до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи адвоката Семенка В. І., в яких він просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті залишила 2 заповіти, а саме: від 03.02.1994, згідно з яким 2/5 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_2 , та від 21.01.1994, відповідно до якого інші 3/5 частки вказаного будинку заповідала ОСОБА_1 . У той же час у позовній заяві позивач просить визнати за ним право власності за заповітом від 03.02.1994, до якого не має ніякого відношення. Єдиним спадкоємцем за вказаним заповітом є ОСОБА_2 , яка не відмовлялася від прийняття спадщини, просто не прийняла її, оскільки виїхала за кордон. Крім того, у листі нотаріуса Бахмацької державної нотаріальної контори від 14.02.2024 № 156/02-14 зазначено, що за відомостями в спадковій справі № 414/2005, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 згідно із заповітом, посвідченим державним нотаріусом Ніжинської міської державної нотаріальної контори від 21.01.1999, не може претендувати на 2/5 частки вказаного житлового будинку, оскільки заповідач визначив йому конкретну частку спадкового майна, яку він оформив на своє ім`я. Спадкування цієї частки спадкового майна буде вирішуватися відповідно до закону. За твердженням представника третьої особи, позивачем неправильно обраний спосіб захисту, а позов заявлено до неналежного відповідача. У зв`язку з розглядом вказаної справи ОСОБА_3 поніс та очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17 000,00 грн, які просив стягнути на свою користь з позивача.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 серпня 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 09 жовтня 2024 року, який відкладено на 20 листопада 2024 року 11-30 год.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Представник позивача адвокат Васюк Д. Г. подав до суду заяву про розгляд справи в його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник третіх осіб адвокат Семенок В. І. подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутність та відмовити у задоволенні позову.

Відповідач не з`явився до суду, при цьому належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, відзиву на позов, жодних заяв/клопотань не подавав до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11).

За свого життя ОСОБА_4 склала заповіт від 03 лютого 1994 року, яким заповіла ОСОБА_2 2/5 частини житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 (а. с. 7).

За заповітом ОСОБА_4 від 21 січня 1999 року 3/5 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , вона заповіла ОСОБА_1 (а. с. 6).

11 січня 2006 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно 3/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 14).

Згідно з довідкою від 20.12.2017 № 03565, виданою КП «Ніжинське МБТІ», житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві особистої власності станом на 31.12.2012 за ОСОБА_4 2/5 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори 09.12.1993; та за ОСОБА_1 3/5 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори 11.01.2006 (а. с. 9).

Як убачається з постанови Чернігівського апеляційного суду від 10.03.2021 у справі № 740/3305/2020, за позовом ОСОБА_5 до Ніжинської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, судом встановлено, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.11.2009, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 визначено додатковий строк терміном 2 місяці з дня набрання рішенням законної сили, для подачі заяви до Ніжинської міської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також установлено, що ОСОБА_1 у заяві від 02 грудня 2023 року до Бахмацької державної нотаріальної контори просив видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/5 частки будинку АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_4 .

З листа державного нотаріуса Бахмацької державної нотаріальної контори Кухти Т. О. вбачається, що ОСОБА_1 згідно із заповітом, посвідченим державним нотаріусом Ніжинської міської державної нотаріальної контори від 21.01.1999 за р. 1-204, не може претендувати на 2/5 частки вищевказаного житлового будинку, оскільки заповідач визначив йому конкретну частку спадкового майна, яке він оформив на своє ім`я 11.01.2006 за р. № 1-65 у Ніжинській міській державній нотаріальній конторі. Спадкування цієї частки спадкового майна буде вирішувалися відповідно до закону (а. с. 15).

За твердженням представника третіх осіб, позивач звертався до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 28 липня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року змінено рішення Ніжинського міськрайонного суду від 28 липня 2024 року, викладено мотивувальну частину в іншій редакції.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів, апеляційний суд виходив з того, що у 2017 та 2019 роках ОСОБА_1 звертався до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_4 , до складу якої входить 2/5 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . В обох випадках нотаріусом роз`яснено неможливість видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом через наявність спору про право стосовно спадкового нерухомого майна. Звернувшись з позовом про визнання права власності на 2/5 частки житлового будинку, ОСОБА_1 зазначав, що є єдиним спадкоємцем за законом після померлої ОСОБА_4 . Проте на підтвердження того, що померла є його тіткою, позивач відповідних документів на підтвердження цих доводів не додав.

Статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

За змістом ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Положенням ч. 1 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Згідно зі ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

У п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 20 травня 2008 року роз?яснено, що за наявності заповіту на все майно правило частини другої статті 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦІК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 (провадження № 61-16069с20) зазначено, що в разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності відомостей про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 подав позов про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 2/5 частки спірного будинковолодіння, у той час, як спадкодавець ОСОБА_4 за життя склала заповіт на вказану частку будинку на ім`я ОСОБА_2 .

Так, спадкодавець ОСОБА_4 за життя склала два заповіти: від 21.01.1999 та від 03.02.1994, розпорядившись майном на власний розсуд. Зі змісту заповіту ОСОБА_4 від 21.01.1999 убачається, що 3/5 частки спірного житлового будинку остання заповідала позивачу, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину за заповітом та зареєстрував право власності. Однак указаним заповітом від 21.01.1999, складеним на користь ОСОБА_6 , не охоплені 2/5 частки будинку, право власності в порядку спадкування за заповітом на які просить визнати позивач, оскільки відповідно до заповіту від 03.02.1994 ОСОБА_4 заповіла 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , яка, за твердженням позивача, не прийняла спадщину.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач визначив відповідачем Ніжинську міську раду Чернігівської області, у той час як матеріали справи містять відомості, що спадкодавець визначив спадкоємцем 2/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , яку позивач не просив залучити відповідачем.

Оскільки позов подано до неналежного відповідача, то в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (ч. 12 ст. 141 ЦПК України).

Представником третьої особи Уха В. М. на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано договір про надання правничої допомоги, укладений 03.04.2024 між ним та адвокатом Семенком В. І., ордер на надання правничої допомоги, опис виконаних робіт та розрахунок гонорару від 08.04.2024, згідно з якими об`єм виконаної роботи адвокатом та оплата за проведену роботу визначена наступним чином: правовий аналіз правовідносин, ознайомлення та аналіз позовної заяви, рішень суду першої та апеляційної інстанції, ознайомлення з нормативними документами, вивчення судової практики в аналогічних правовідносинах, узгодження позиції з клієнтом 3 000,00 грн; складення письмових пояснень 4 000,00 грн; участь у суді першої інстанції 10 000,00 грн.

З урахуванням відмови у задоволенні позову, а також позиції третьої особи, яка заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь третьої особи ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу в сумі 4000,00 грн, що відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин цієї справи, що є співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг. При цьому суд також ураховує категорію справи та її значення для сторін, а також їхній фінансовий стан, як і те, що учасники справи не брали участі у судових засіданнях, а подали відповідні заяви про розгляд справи за їхньої відсутності.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 81, 89, 133, 137, 141, 259, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ніжинської міської ради Чернігівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко