П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 року м. Київ

Справа №757/10316/23

Провадження: № 22-ц/824/11531/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року, постановлену під головуванням судді Соколова О. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів,

у с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

26 лютого 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої, просила забезпечити позов шляхом заборони АТ «Державний ощадний банк України» нараховувати щомісячні платежі, відсотки, штрафи тощо, списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , у рахунок погашення боргу, що утворився за рахунок несанкціонованого списання з її рахунків грошей 13.01.2023 року, до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

Заяву обґрунтовує тим, що вона, ОСОБА_1 , є клієнтом АТ «Державний ощадний банк України», відповідно до заяви про приєднання № 69439811/140917 до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу ОСОБА_1 було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який АТ «Українська залізниця» перераховувало заробітну плату. Також в АТ ««Державний ощадний банк України» отримала кредитну картку № НОМЕР_2 із кредитним лімітом, який станом на січень 2023 року становив 75 000 грн.

13 січня 2023 року без її відома та попереднього повідомлення через відповідні коди банку, було розблоковано кредитну картку № НОМЕР_2 , після чого невідомими особами з вказаної картки було здійснено перекази на загальну суму 59 000 грн., а також утримано комісію банку. У зв`язку з чим, вона, ОСОБА_1 , 16 січня 2023 року звернулася до ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Києвській області з заявою щодо несанкціонованого списання з її рахунків грошей на загальну суму 61 202 грн. 75 коп. Відповідну заяву було прийнято та зареєстровано (номер кримінального провадження № 0000069).

З моменту незаконного списання без її відома з карткового рахунка вказаних коштів нею направлялися до Голови правління товариства «Державний ощадний банк України» заяви, відповідно до яких вона зверталась з проханням не нараховувати, починаючи з 13.01.2023 року, допоки відкрито кримінальне провадження за номером 0000069 та триває слідство, а також триває розгляд цієї справи, щомісячні платежі, відсотки, штрафи, тощо. Однак, дані заяви залишаються без зворотної відповіді.

На підставі вищевикладеного, вважає, що існує реальна загроза до моменту винесення законного рішення у даній справі неправомірного нарахування та додаткового списання грошових коштів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що станом на сьогоднішній день справа ще не розглянута, жодного судового засідання проведено не було, у зв`язку із чим існує реальна загроза до моменту винесення законного рішення у даній справі неправомірного нарахування та додаткового списання грошових коштів.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та адвокат Кранц К. В. яка діє в її інтересах, апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав.

Адвокат Вовчук М. В. в інтересах АТ «Державний ощадний банк України» доводи апеляційної скарги вважав необґрунтованими, вказував, що з 25.05.2023 банк припинив нараховувати відсотки ОСОБА_1 відповідно до умов договору, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є клієнтом АТ «Державний ощадний банк України», відповідно до заяви про приєднання № 69439811/140917 до Договору комплексного обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу ОСОБА_1 було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який АТ «Українська залізниця» перераховувало заробітну плату. Також в АТ ««Державний ощадний банк України» позивачка отримала кредитну картку № НОМЕР_2 із кредитним лімітом, який станом на січень 2023 року становив 75 000 грн.

13 січня 2023 року з вказаної картки було здійснено перекази на загальну суму 59 000 грн., а також утримано комісію банку.

У зв`язку з чим, 16 січня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до ВП № 2 Бучанського РУП ГУНП в Києвській області з заявою щодо несанкціонованого списання з її рахунків грошей на загальну суму 61 202 грн. 75 коп.

З моменту списання коштів, ОСОБА_1 направлялися до Голови правління товариства «Державний ощадний банк України» заяви, відповідно до яких остання просила не нараховувати, починаючи з 13.01.2023 року, допоки відкрито кримінальне провадження та триває слідство, а також триває розгляд цієї справи, щомісячні платежі, відсотки, штрафи, тощо.

Відмовляючи у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено обставин, які б вказували, що невжиття заходів забезпечення позову у виді заборони відповідачу нараховувати щомісячні платежі, відсотки, штрафи, тощо, списувати грошові кошти з будь-яких розрахункових рахунків, у тому числі карткових, зарплатних карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлення обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову застосовуються судом у випадку наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

Так, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача про зобов`язання вчинити певні дії, а саме зобов`язати банк повернути ОСОБА_1 безпідставно списані з банківського/карткового рахунку грошові кошти в сумі 61 202 грн.

Як на підставу заявлених позовних вимог посилається на безпідставне зняття з її рахунку грошових коштів внаслідок шахрайських дій невідомих осіб, та списання банком вказаної суми з карткового рахунку.

Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, заявниця зазначала, що заявлений спосіб забезпечення позову шляхом заборони нараховувати відсотки та штрафні санкції, тощо, є адекватним способом запобіганню можливим порушенням її майнових прав та охоронюваних законом інтересів при виконанні судового рішення у разі задоволення позову.

Колегією суддів перевірено аргументованість вимоги щодо застосовування заходів забезпечення позову, та враховано те, що між сторонами дійсно виник спір щодо несанкціонованого, на думку позивача, списання грошових коштів. Однак, апеляційним судомне встановлено наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Із вказаної заяви про забезпечення позову щодо заборони нараховувати щомісячні платежі, відсотки, штрафи тощо, не вбачається, в чому полягає необхідність такого забезпечення, не вказано та не надано доказів того, яким чином нарахування відсотків та штрафних санкцій, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що обраний позивачкою спосіб свідчить про неадекватність виду забезпечення позову, який вона просить застосувати, заявленим позовним вимогам у цій справі, та не є видом забезпечення позову, яке належним чином забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, оскільки наявність ознак безпідставного списання грошових коштів з карткового рахунку позивача може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, проте помилився з підставами такої відмови, виходячи лише з того, що позивачем не доведено обставин, які б вказували, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене ухвала суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 червня 2024 року

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура