Справа №639/4910/23
Провадження №2/639/194/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2024 року

Жовтневий районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Рубіжного С.О.,

за участю секретаря - Чубенко О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

25 серпня 2023 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 та просить зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні власністю частиною квартири та вселити позивача в частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 08.02.1992 по 21.09.2018 сторони перебували у шлюбі. Під час перебування у шлюбі було придбане нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 . Квартира складається з 3-х ізольованих кімнат. За вказаною адесою зареєстровані та постійно проживають три особи колишня дружина ОСОБА_4 власник, ОСОБА_1 співвласник, повнолітній син ОСОБА_5 2001 року народження.

Шлюб сторони розірвали у 2018 році. Спору про поділ спільного майна подружжя не виникало. Колишня дружина проживала 1-й кімнаті, позивач в залі, син в 2-й кімнаті. Будь яких конфліктів з приводу користування квартирою не виникало.

15.07.2023 ОСОБА_4 у відсутність позивача змінила замок на вхідній двері та не впускає його до квартири. В зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись з заявою до органів Національної поліції, але це не надало ніякого результату.

Всі особисті речі позивача знаходяться в квартирі, на зауваження та пропозиції відповідач не реагує. Іншого житла позивач не має.

Відповідач не визнає права позивача на квартиру та вважає, що вона належить лише їй. Позивач вважає, що дії відповідача неправомірні, порушують його конституційні права та зневажливе ставлення до особи з інвалідністю другої групи.

Відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає позивачеві права повноцінно користуватись його ж майном.

У зв`язку з вищевикладеним позивач і був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. Призначено судове засідання.

18 вересня 2023 року на адресу суду від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву. В якому остання просить у задоволені позову відмовити. Відповідач, посилаючись на законодавство, зазначила, що, співвласники майна, що перебуває у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім`ї власника житлового приміщення, які проживають разом з ним в приміщенні, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником такого приміщення, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Сім`юскладають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Членом ії сім`ї ( як власника житла) ОСОБА_1 - не являється, оскільки 19 вересня 2018 року шлюб між ними розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова. Вони не проживають спільно, не ведуть спільного господарства та не мають єдиного бюджету. Перебувають в неприязних стосунках

Зазначила, що спірна квартира належить виключно їй відповідно до договору купівлі - продажу від 17 липня 2001 року. На даний час ОСОБА_1 не є власником, або співвласником даного житла.

Також підставою для вселення особи в житлове приміщення - є наявність особи права користування житлом - знаходження на реєстраційному обліку, який фіксує фактичне місце проживання за даною адресою або договір з власником оренду даного житла.

Позивач ОСОБА_1 знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Договору оренди даного житла не існує, а тому вселення позивача з цих підстав неможливе.

Після розірвання шлюбу 19 вересня 2018 року позивач не подавав на протязі 5 років позовів про розділ майна, він погодився з тим, що вона є власником квартири. Як він сам вказує в позові - «спору про поділ спільного мав подружжя не виникло», таким чином він погодився, що ділити квартиру не буде. На теперішній час сплив строк позовної давності.

ОСОБА_1 не проживає в квартирі більше 5 років, іноді приходив без наміру постійного проживання, влаштовував сварки і скандали. Місце його фактичного проживання невідомо.

10 жовтня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач підтримує свої позовні вимоги, а заперечення відповідача вважає не обґрунтованими та направленими на подальше порушення його прав. Так зазаначає, що відповідачка не оспорює, що квартира придбана по договору купівлі - продажу 17 липня 2001 року під час перебування сторін у шлюбі та факт його проживання в ній, реєстрації місця проживання за даною адресою з того ж часу.

Не заперечувала вона і проти наявності не вирішеного питання про поділ спільного майна подружжя. За приписами ст.63 цього ж Кодексу дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування і розпорядження майном, шо належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Відповідачка ці обставини не оспорює і не надає доказів які підтверджують відмову позивача від майна на її користь.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Спірна квартира має статус житлового приміщення і використовується ним за цільовим призначенням - для власного проживання.

З огляду на наведене відповідачка, колишня дружина, не може позбавити позивача права користування майном шляхом вчинення перешкод для проживання в цьому житловому приміщенні.

Посилання останньої на сплив строку позовної давності не спростовує, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності і визнання її такою в судовому порядку не потрібно. Крім того, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Право позивача користування квартирою (об`єктом спільної сумісної власності) порушено відповідачкою влітку 2023 року шляхом вчинення перешкод до користування - заміна замків та зняття з реєстрації за вказаною адресою. ОСОБА_4 визнає, що дійсно вчинила вказані вище дії з матою не допустити позивача до житла.

Наведене підтверджує законність та обґрунтованість позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позов, просили задовольнити в повному обсязі та надали пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов.

Суд, вислухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони з 08 лютого 1992 року перебували в шлюбі.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Харкові від 19 вересня 2018 року по цивільній справі №639/1473/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 08.02.1992 року у Фрунзенському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №53. Рішення набрало чинності 22.10.2018.

В період перебування сторін у шлюбі, 17 липня 2001 року ОСОБА_4 придбала трикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 43,1 кв.м., загальною площею 71,2 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кравченко С.В. 17 липня 2021 року, зареєстровано в реєстрі за №3056 (а.с. 30).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Суди встановили, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою. Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_5 підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений ОСОБА_3, не вирішено.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така правова позизиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду №372/504/17 від 21 листопада 2018 року.

В судовому засідання були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_7 , пояснив що доводиться позивачу колегою по роботі, був у гостях позивача декілька разів, в січні, наприкінці березня початку квітня 2023 року, з дружиною позивача не знайомий, скільки кімнат у квартирі йому не відомо, оскільки був лише в одній, забирали інструмент та само різи.

Свідок ОСОБА_8 пояснив що приятелював зі сторонами, на теперішній час стосунки з позивачем дружні, з відповідачем наразі припинені. У квартиру до позивача заходив півроку тому, зі слів позивача відомо, що відповідач в літку змінила замок у вхідних дверях.

Свідок ОСОБА_9 в дружніх стосунках з позивачем та добре знає відповідача, про наявність іншого житла у позивача їй не відомо, коли саме сторони розлучились їй не відомо.

Допитаний свідок ОСОБА_10 доводиться сторонам сусідом, підтвердив що відповідач в серпні не пустила позивача до квартири.

Свідок ОСОБА_11 проживає у одному будинку зі сторонами у справі, а також працює двірником, позивача знає років п`ять, достеменно про відносини у сім`ї не знає, зі слів позивача відомо, що у сім`ї негаразди, свої речі, які знаходяться у квартирі взяти не може. Останнього разу позивача бачив у дворі будинку на прикінці листопада.

Також факт проживання та користування квартирою підтверджується, випискою з медичної карти та довідки з місця роботи позивача, відповідно до яких, за місцем лікування та місцем роботи, значиться адреса його проживання спірної квартири. Також за період з вересня 2019 року по грудень 2022 року, позивач отримував субсидії на опалення квартири (а.с.56-59).

Свідок ОСОБА_12 надала свідчення, що з позивачем не знайома, та ій е було відомо, що він був чоловіком відповідача.Ій відомо, що позивач не проживає в квартирі з 2004 року. Минулого року до неї звернулась відповідач з проханням бути свідком зазначених обставин. Зазначила, що ОСОБА_4 проживає в квартирі із сином. Повідомилла ій , що позивач намагається ії виселити. Також засвідчила, що нею підписувався акт про не проживання позивача, але за яких обставин та про що був складений акт вона не помятає. На той час вона хворіла, відповідач ОСОБА_4 прийшла до неї додому та попросила підписати документ.

Представником відповідача суду було надано акт про не проживання позивача в квартирі з грудня 2015 року, який підписаний сусідами кв.кв. №№ 18,19,58,63 відповідно ОСОБА_13 ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (а.с. 70).

Суд критично оцінює цей акт як доказ, оскільки з нього не вбачається за ініціативою кого було складено акт, не затверджено уповноваженими на це особами.

Кім цього як заначено, вище свідок ОСОБА_12 зазначила, що із зазначеним актом до неї звернулась відповідач та на ії прохання вона підписала акт та надала згоду бути свідком.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що відповідач не надає доступу спільної сумісної власності - квартири, і як наслідок не може вільно нею користуватись, а й до особистих речей позивача, які знаходяться в квартирі.

Ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Згідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана сторонами у шлюбі. Після розірвання їх шлюбу між співвласниками квартири склалися стійкі неприязні відносини, які призвели до порушення житлових прав позивача шляхом зняття останнього з реєстрації місця проживання.

Факт конфліктних відносин між сторонами підтверджується довідкою про результати розгляду матеріалів ЖЄО №7073 від 01.08.2023 за заявою ОСОБА_1 від 11.08.2023 ВП №1 ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області (а.с.13).

Оцінюючи надані докази, покази свідків, суд відхиляє доводи відповідача, що квартира належить виключно їй а праві особистої власності, матеріали справи не містять рішення суду, щодо визнання квартири придбаної в шлюбі особистою приватною власністю ОСОБА_4 .. Оскільки сторони перебували у шлюбі на час придбання квартири, існує презумція права спільної сумісної власності подружжя, яка не спростована відповідачем.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця стаття закріплює право безперешкодного користування своєю власністю, включаючи і житлову власність, регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до інтересів суспільства. Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, громадської організації чи групи приватних осіб має поважатись. У першу чергу, ця повага має виявлятися державою і реалізовуватися шляхом прийняття законодавчих, виконавчих актів, що захищають право власності від незаконних зазіхань.

Оскільки, судом встановлено, що відповідач чинить позивачу, як співвласнику майна подружжя, перешкоди у користуванні належним йому майном, зокрема перешкоджає доступу до спірної кватири, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про усунення перешкод є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає необхідним зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , а також вселити ОСОБА_1 в спірну квартиру.

При цьому позивач просить вселити його в частину квартири, обґрунтовуючи, що частки у праві власності є рівними. Проте суд вважає зазначені вимоги є передчасними та необґрунтованими. Як зазначено вище, існує презумпція спільного майна подружжя.. До теперішнього часу спір щодо квартири не вирішено, поділ майна не здійснено та порядок користування не визначено. Оскільки квартира вважається спільним сумісним майном подружжя, суд задовольняє частково позов в межах заявлених вимог шляхом вселення в квартиру без визначення часток.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, зокрема у виді судового збору у розмірі 1073,60 грн., від сплати якого позивача було звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 4, 10-12, 76-81, 89, 141, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 316, 317, 319, 355, 356, 358, 386, 391 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

Вселити ОСОБА_1 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 12.01.2024.

Суддя: С.О. Рубіжний