Справа № 159/3927/23 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/572/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість Закон та Порядок» про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_1 , та відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та Порядок» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2024 року та додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача у справі ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» вселити позивача в квартиру АДРЕСА_1 та не чинити їй перешкод у користуванні вказаною квартирою шляхом передачі ключів від вхідних замків дверей цієї квартири.

Вказує, що 08 червня 2007 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством КБ «Надра» укладено договір кредитної лінії № 6М/2007/840-МКЛ/516, згідно якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 25000 дол. США терміном на 120 місяців, а позичальник зобов`язався повертати банку суму наданого кредиту. Цього ж дня на забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та банком укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Ваврищук В.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1096. Предметом іпотеки зазначеного договору є квартира АДРЕСА_1 (далі квартира), яка належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30 квітня 2004 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Гурською В.С.

21 грудня 2021 року між ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» та ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, згідно якого ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» продало квартиру ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок». Та цього ж дня, право власності на квартиру було зареєстровано за ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» на підставі договору купівлі продажу згідно рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. про державну реєстрації прав та їх обтяжень від 21 грудня 2021 року індексний номер 62474301.

Вважає, що ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» неправомірно звернуло стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом укладення договору купівлі - продажу нерухомого майна на предмет іпотеки з ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», оскільки не повідомило позивача про укладення такого договору та про добровільне звільнення квартири.

Вказує, що спірна квартира була куплена нею до того, як було укладений договір кредитної лінії, а тому відповідач не мав підстав для можливості її виселення без надання іншого жилого приміщення.

Незважаючи на те, що в квартирі знаходяться речі та майно позивача, відповідач, всупереч вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК УРСР, як власник квартири, без її відома позивача та відсутності, замінив вхідний замок квартири, поставив на охоронну сигналізацію. Позивач, намагалася отримати доступ до житла, однак, перешкодою зазначених дій стала відповідачем зміна замків від вхідних замків дверей квартири, а тому вона за захистом своїх прав змушена звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2024 року позов задоволено частково.

Ухвалено зобов`язати ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від вхідних дверей цієї квартири.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2024 року стягнуто ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» в користь ОСОБА_2 3000 гривень судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції позивач, в інтересах якого діє її представник, та відповідач, кожен зокрема, подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач, в інтересах якого діє його представник, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, в частині відмовлених позовних вимог, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вселити ОСОБА_2 в спірну квартиру. Додаткове судове рішення змінити в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі. Додаткове судове рішення суду скасувати.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її представник підлягає до задоволення, а апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30 квітня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №1489, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Гурською В.С., продавець ОСОБА_3 передала покупцю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6,7).

На підставі договору купівлі продажу, посвідченого 30 квітня 2004 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Гурською В.С., право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за позивачем ОСОБА_2 (витяг про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно КП «Волинським обласним бюро технічної інвентаризації» ) (а.с.8).

08 лютого 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір кредитної лінії № 6М/2007/840-МКЛ/516, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 25 000,00 дол. США до 08 червня 2017 року під відсоткову ставку 14,4% річних (а. с. 9,10).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір іпотеки від 08 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Ваврищук В.С. за реєстровим № 1097, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 11-14).

Відповідно до пунктів 5.1, 5.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, у порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або якщо гарантії та запевнення, надані іпотекодержателю, не відповідають дійсності. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з пунктом 5.4 договору іпотеки іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.5.3 цього договору.

21 грудня 2021 року між ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» та ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., відповідно до якого ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 060 ( а. с. 1719, 21).

На підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 21 грудня 2021 року індексний номер 62474301 право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» ( а. с.20).

З тексту рапорту помічника чергового Ковельського РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 вбачається, що адвокат Ольховський М.В. звернувся 06 липня 2023 року о 10 год. 52 хв. та повідомив, що ОСОБА_2 приїхавши додому в квартиру АДРЕСА_1 , виявила що в її квартирі замінені замки та поставлена сигналізація (а.с.32).

Повідомленням ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» від 21.07.2023 року скероване позивачу ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_1 доводиться та обставина, що останніх повідомлено про необхідність у 30 денний термін забрати особисті речі, що належать позивачу ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 ( а.с.61, 62).

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Нерухомість - Закон та Порядок», як орендодавцем та ОСОБА_5 , як орендарем, укладено 30 червня 2023 року договір оренди квартири АДРЕСА_1 (а.с.99, 100).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначала, що її незаконно виселено з спірної квартири, оскільки квартира була придбана не за кредитні кошти та це її єдине житло, а тому дії відповідача є незаконними та порушують її право на житло.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України « Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 статті 1 Закону України « Про іпотеку»).

Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону України « Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України « Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14- 49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (№ 14-93цс19) зроблено висновок, що: «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Велика Палата Верховного Суду вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановленні законом гарантії падання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-ІV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Такий правовий висновок узгоджується з Постановою Великої Палати Верховного Суду у справі № 361/4481/19 від 22 березня 2023 року.

Разом з тим відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022. яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ТХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм па період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41 -47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Враховуючи те, що спірне житло, а саме: квартира АДРЕСА_1 , була набута ОСОБА_2 у власність па підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2004 року, а договір кредитної лінії № 6М/2007/840-МКЛ/516 між ОСОБА_2 , як позичальником та ВАТ КБ «Надра», як кредитором, а також договір іпотеки були укладені 08.06.2007 року, отже спірна квартира була придбане не за кредитні кошти, а тому на цей спір поширюються положення ст. 109 ЖК УPCP, в частині яка передбачає неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем TOB «Нерухомість Закон та Порядок» проведено заміну замків на вхідних дверях, внаслідок чого позивач не може потрапити до спірної квартири .

Тобто без відома ОСОБА_2 та за її відсутності було замінено вхідний замок квартири, поставлено її на охоронну сигналізацію, при тому, що іншого житла для проживання позивач не має, до належної їй квартири потрапити не може, де знаходяться всі її речі, побутова техніка, меблі, тим самим відповідач фактично виселив позивача з квартири.

Позивачем було надано достатньо доказів, а судом правильно встановлено, що позивач має право на користування спірним житлом та може бути виселена, виключно па підставі рішення суду з надання іншого житла.

Разом з тим, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам і виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391 цс 19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка не право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Наданий час сформована нова, усталена судова практика в подібних за змістом правових відносинах, викладена в постановах Верховного Суду від 31.03.2023року №750/8193/17; від 20.04.2023р. у справі №335/10600/20, від 21.01.2022р. у справі № 361/2881/19.

За вказаних обставин, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні вимог про вселення прийняте з неповним з`ясуванням всіх обставин справи, без урахування висновків Верховного Суду.

Суд дійшов помилкового висновку, що порушені права ОСОБА_2 підлягають захисту лише шляхом зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди, шляхом передачі ключів від вхідних дверей до спірної квартири.

На думку колегії суддів належним та ефективним способом захисту у даній справі, окрім зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та надання їй ключів від замків вхідних дверей зазначеної квартири - є саме задоволення позовної вимоги про вселення, оскільки фактично позбавивши позивача вільного доступу до квартири у якій вона проживала, відповідач здійснив її примусове виселення. Задоволення вимоги про вселення забезпечить поновлення порушеного права, буде справедливим, адекватним у розрізі конкретних правовідносин, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та допоможе запобігти можливих подальших перешкод з боку відповідача.

Таким чином рішення суду першої інстанції, в частині відмовлених позовних вимог підлягає до скасування, з ухваленням в цій частині нового судового рішення, про задоволення позову про вселення. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються висновки суду, щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права на житло.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат ( ч. 13 ст.141 ЦПК України).

Оскільки позов ОСОБА_2 задоволено повністю, то судові витрати, які понесла позивач по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2147, 20 гривень та 1610, 40 гривень за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2024 року стягнуто з відповідача на користь позивача 3000 витрат на правничу допомогу. Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що такі витрати є справедливими та виваженими.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про скасування рішення, в частині відмовлених позовних вимог та залишення в силі рішення в частині задоволених позовних вимог, а тому додаткове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення

З матеріалів справи вбачається, що представником позивача ОСОБА_1 надано суду першої інстанції підтвердження витрат на професійну правничу допомогу: договір про надання правової допомоги від 05.07.2023, укладений ОСОБА_2 із адвокатом Ольховським М.В.; квитанцією до прибуткового касового ордера №16 від 05 липня 2023 року, де зазначена сума витрат в розмірі 10000 грн.

Згідно з п.п. 3.3 Договору про надання правничої допомоги від 05.07.2023р. вартість послуг (гонорар) заданим Договором є фіксованим та становить 10000 (десять тисяч) гривень, які Клієнт сплатив Адвокату на момент підписання даного Договору, на підтвердження чого Клієнту видано прибутковий касовий ордер.

Розмір гонорару адвоката встановлений договором у фіксованому розмірі є визначеним та не потребує детального опису робіт.

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Предметом даного позову є захист права позивача право на житло.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом в порядку підготовки та збирання доказів було підготовлено клієнту: заяву до правоохоронних органів; підготовлено та направлено адвокатський запит щодо отримання від правоохоронних органів витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінального правопорушення; отримано інформацію з Державного реєстру речових прав, витрачено час на підготовку позову; вивчення та аналіз законодавства та судової правники, підготовлено та подано клопотання про забезпечення позову, яке судом було задоволено, підготовлено відповідь на відзив.

Аналізуючи правовідносини, що склались між сторонами, зміст позовних вимог та обсяг роботи, яка проведена адвокатом у даній справі, колегія суддів вважає, що витрати на правничу допомогу, що заявлені до стягнення в розмірі 10000 гривень є співмірними зі складністю даної справи та обсягом наданих послуг та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та Порядок» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2024 року, в частині відмови у вселенні та розподілу судових витрат, та додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2024 року скасувати та ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість - Закон та Порядок» в користь ОСОБА_2 2147, 20 гривень судового збору за подання позовної заяви, 1610, 40 гривень за подання апеляційної скарги та 10000 гривень з надання професійної правничої допомоги.

Рішення суду в частині задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: