Справа 536/1914/21
Провадження № 2/524/138/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 року Автозаводський районний суд м.Кременчука в складі головуючого судді Андрієць Д.Д., за участю секретаря Булаєнко С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів неповернутої позики у сумі, що на дату ухвалення судового рішення буде еквівалентом 18000 доларів США та процентів за користування грошовими коштами у сумі, що на дату ухвалення судового рішення буде еквівалентом 11 670 (одинадцять тисяч шістсот сімдесят) доларів США 96 центів, ухвалив таке рішення.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Свої вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач обґрунтував тим, що 03 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, відповідно до умов якого Позивач, як Позикодавець за договором, передав Відповідачу (Позичальнику за договором) позику у сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США. Відповідно до п. 3 Договору позики від 03.09.2018 Відповідач зобов`язаний був повернути Позивачу грошові кошти (позику) в наступні строки: - до 31 жовтня 2018 року Позичальник сплачує (повертає) Позикодавцю 1/3 від суми позики, що становить еквівалент 6 000 (шість тисяч) доларів США; - до 30 листопада 2018 року Позичальник сплачує (повертає) Позикодавцю 1/3 від суми позики, що становить еквівалент 6 000 (шість тисяч) доларів США; - до 31 грудня 2018 року Позичальник сплачує (повертає) Позикодавцю 1/3 від суми позики, що становить еквівалент 6 000 (шість тисяч) доларів США. Своїх зобов`язань відповідач не виконав та позику не повернув. Зазначив, що укладений між сторонами договір не містить відомостей про його безпроцентність, а тому відповідач має сплатити відсотки за користування коштами.

ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА

У відзиві відповідач вказав, що повністю заперечує наявність будь-яких правовідносин із позивачем.

Зазначив, що він не виражав свою волю на укладення договору та коштів не отримував, а тому договір вважається не укладеним. Просив врахувати, що відносини між сторонами виникли з приводу виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки, продавцем за яким є теща позивача. Зазначив, що позивач не довів те, що він давав банківські реквізити для повернення позики, а також не дотримався досудового порядку врегулювання спорів. Звертав увагу на те, що за умовами договору позика була надана у національній валюті, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості в дол..США вважає безпідставними. Вказав, що за змістом договору нараховані за подвійною обліковою ставкою проценти за своєю природою є неустойкою(пенею).

Просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ПО СПРАВІ

23 червня 2022 року призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики судову почеркознавчу експертизу.

07 лютого 2023 року поновлено провадження по справі.

15 березня 2023 року закрито підготовче провадження по справі

НОРМИ ПРАВА

В ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України(далі ЦК України) визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 524, 533 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки(ст. 610, п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В. ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками(ст.1048 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1,2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ОЦІНКА СУДУ

З системного аналізу норм статті 1046, 1047 ЦК України вбачається, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті останнього сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.

Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами, тобто письмовими доказами. При цьому чинне законодавство України не встановлює обов`язковості написання розписки про передачу грошових коштів, якщо між сторонами укладений договір позики в письмовій формі або ними використовуються інші документи на підтвердження факту передання грошових коштів.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року справа № 462/2610/20(провадження № 61-17650св21)

У відзиві відповідач оспорював укладення договору з підстав неотримання коштів.

Однак, із змісту договору позики від 03.09.2018 вбачається, що підписуючи договір сторони засвідчують, що грошові кошти в сумі 511200 грн, що є еквівалентом 18000 дол.США за курсом продажу АТ КБ «Приватбанк» доларів США за готівкові гривні на день підписання цього договору, передані Позикодавцем Позичальникові.

Оскільки договір не містить умов про передачу коштів не в день його підписання, то факт передачі коштів може підтверджуватись і самим договором. Будь-яких доказів, які б спростовували доводи позивача про передачу відповідачу коштів, відповідач не надав.

Доводи відповідача про те, що він не підписував договір позики суд вважає неспроможними з огляду на відсутність висновку експерта або інших доказів, які б підтверджували вказану обставину.

Враховуючи наведені висновки суд вважає, що між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Вишневе було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 511200 грн, що еквівалентом 18000 дол.США за курсом продажу АТ КБ «Приватбанк» доларів США за готівкові гривні на день підписання цього Договору(1 долар США = 28,40 грн).

Відповідно до п. 3 Договору позики від 03.09.2018 позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти(позику) в такі строки:

-до 31.10.2018 позичальник сплачує(повертає) позикодавцю 1/3 від суми позики, що становить еквівалент 6000 дол.США;

-до 30.11.2018 позичальник сплачує(повертає) позикодавцю 1/3 від суми позики, що становить еквівалент 6000 дол.США;

-до 31.12.2018 позичальник сплачує(повертає) позикодавцю 1/3 від суми позики, що становить еквівалент 6000 дол.США;

Еквівалент визначається в українських гривнях за курсом продажу АТ КБ «Приватбанк» доларів США за готівкові гривні на дату такого повернення(платежу).

Згідно із п. 6 Договору позики від 03.09.2018 позика вважається повернутою в момент повернення усієї суми Позикодавцю та/або зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок Позикодавця та/або внесення її у депозит нотаріуса(нотаріальної контори).

04.12.2018 позивач на адресу відповідача направив вимогу про сплату заборгованості за договором за два місяці.

Сторонами не заперечувалось те, що своїх зобов`язань за договором позики від 03.09.2018 відповідач належним чином не виконав.

Суд враховує доводи відповідача про те, що відносини між сторонами носять інший характер, аніж визначено умовами договору позики. Разом із тим, суд вважає, що долучені відповідачем копії договорів купівлі-продажу земельної ділянки, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не спростовують доводів позивача про те, що відповідач отримав кошти у позику.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст договору позики та враховуючи відсутність доказів, які б спростовували факт отримання коштів, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення боргу обґрунтованими.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).»

Із змісту договору позики від 03.09.2018 вбачається, що сторони визначили еквівалент зобов`язання в іноземній валюті в доларах США, а отже з урахуванням висновків Верховного Суду борг за договором позики від 03.09.2018 підлягає стягненню в національній валюті за курсом продажу валют АТ КБ «Приватбанк»(як передбачено п. 3 Договору) із зазначення еквіваленту.

Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики від 03.09.2018 в сумі 717120 грн, що станом на 10.05.2024(день ухвалення судом рішення) еквівалентно 18000 дол.США за курсом продажу АТ КБ «Приватбанк»(1 дол.США = 39,84 грн).

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення заборгованості.

В своїх запереченнях відповідач посилався на правову позицію Верховного Суду України від 02.12.2015, відповідно до якої перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.

Разом із тим, суд вважає, що вказана правова позиція Верховного Суду України від 02.12.2015 не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки за законодавством, що діяло станом на 02.12.2015 у разі подання позову з порушенням правил підсудності позовна заява підлягала поверненню позивачу для подання її до належного суду. В свою чергу після 15.12.2017 ЦПК України передбачає самостійне направлення судом матеріалів позовної заяви до належного суду.

Отже, суд вважає, що оскільки позовна заява була передана до відділення поштового зв`язку 29.10.2021 та в подальшому переслана Кременчуцьким районним судом Полтавської області за підсудністю, суд вважає, що позивачем не було пропущено позовну давність.

Щодо вимог про стягнення відсотків.

Із заяви про зміну підстав позову вбачається, що як на підставу для стягнення відсотків позивач посилається на п. 7 Договору позики від 03.09.2018 за умовами якого у випадку порушення позичальником строків виконання грошових зобов`язань, взятих на себе за цим Договором, Позичальник зобов`язаний буде сплатити Позикодавцю за весь час користування грошовими коштами (сумою грошових коштів, що не була своєчасно повернута), проценти, розмір яких буде відповідати подвійній обліковій ставці, встановленій Національним банком України для періоду, впродовж якого здійснювалось таке користування.».

Заперечуючи проти вказаних вимог відповідач зазначає, що за своєю природою вказані кошти є неустойкою.

Оцінюючи доводи сторін суд відзначає наступне.

За змістом договору позики умовою для нарахування процентів за користування коштами є порушення позичальником строків виконання грошових зобов`язань.

В свою чергу положення ст. 1048 ЦК України передбачає право на нарахування процентів не залежно від факту порушення позичальником свого зобов`язання, а отже суд погоджується із доводами відповідача про те, що п. 7 договору позики передбачає нарахуванні відсотків, як міри відповідальності та за своєю природою є пенею.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідач заявив про застосування позовної давності.

Відтак, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пеня за період із 29.10.2020 по 29.10.2021 в сумі 100878,05 грн, що еквівалентно 2550,53 дол.США за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення судом рішення 39,5518 грн за 1 дол.США.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача суд стягує судові витрати в сумі 5419.32 грн, які складаються із судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог 69.26%.

Керуючись ст. 10, 12, 81, 141, 223, 258, 259, 263 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 03.09.2018 сумі 717120 грн, що станом на 10.05.2024 еквівалентно 18000 дол.США, пеню за період із 29.10.2020 по 29.10.2021 в сумі 100878,05 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.05.2024 еквівалентно 2550,53 дол.США, судові витрати в сумі 5419,32 грн.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Діна АНДРІЄЦЬ