ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/2086/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Єренка Дмитра Віталійовича на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Єренка Дмитра Віталійовича до Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Єренка Д.В. звернулася до суду з позовною заявою до Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у ст. Насосна Бакінського району Республіки Азербайджан. У подальшому ОСОБА_1 переїхала до України, де отримала українське громадянство та паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області.

Вказувала на те, що все життя проживала та була прописана у м. Новопокровське, після настання пенсійного віку отримала пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 . Також, за життя придбала нерухоме майно у АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач у 2019 році провідувала своїх родичів у м. Донецьк, про що була видана довідка СБУ, де вказувались її паспортні дані.

Зазначала, що село Новопокровське було повністю окуповано, що зумовило позивачку та її сім`ю переїхати на підконтрольну територію України. Проте, при виїзді з окупованої території ОСОБА_1 не змогла зібрати документи, а саме паспорт та інші документи, що підтверджують громадянство.

Позивач звернулася до Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області з заявою про видачу втраченого паспорту. Після ретельної перевірки позивачці було надано відповідь, відповідно до якої відповідач надав відмову у видачі паспорту, адже ОСОБА_1 не було ідентифіковано як особу. Додатково позивачці пояснили, що інформація стосовно неї взагалі відсутня, що не дає змогу ідентифікувати останню.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Єренка Д.В. просила суд:

- встановити особу громадянки України ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 на станції Насосній Бакінського району Республіки Азербайджан, з метою отримання паспорта громадянина України;

- встановити факт, що ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 на станції Насосній Бакінського району Республіки Азербайджан, станом на 24.08.1991 проживала на території України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника Єренка Дмитра Віталійовича до Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Роз`яснено позивачці, що вирішення її вимог віднесено до компетенції органів Державної міграційної служби, рішення якої підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Єренко Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 не заявляє адміністративну вимогу - публічно-правовий спір, а заявила лише вимогу встановлення факту - приватно-правовий спір. З огляду на зміст вимог та доданих до заяви документів, вбачається наявність спору про встановлення факту, такий розгляд відносяться до юрисдикції загальних судів у порядку цивільного судочинства. Більш того, КАС України навіть не передбачає такого виду захисту права як встановлення юридичного факту.

Від представника Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області - Бежанової А.І. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Зазначає, що 12.03.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Вознесенівського відділу УДМС у Запорізькій області з заявою про втрату паспорта. Повідомила про відсутність паспорта, надала заяву про втрату паспорта, в якій зазначила, що: 10.05.2022 року знаходилась у селі Новокровське та втратила паспорт з власної необережності.

Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Пошук в Реєстрі інформації щодо особи здійснюється за поданими персональними даними (у тому числі тими, що змінилися). До запровадження органами реєстрації внесення до Реєстру відомостей про місце проживання особи в установленому законодавством порядку відомості про реєстрацію місця проживання, які подаються заявником, перевіряються за даними обліку територіального органу ДМС.

Рішення про оформлення паспорта приймається територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України.

Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 здійснено перевірку за обліками Головних управлінь УДМС в областях, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на предмет перевірки за діючими та архівними картотеками з питання документування паспортом громадянина України зразка 1994 року. За результатами перевірки було встановлено, що ОСОБА_1 за вищезазначеними обліками не значиться. Під час подачі документів ОСОБА_1 повідомила про втрату паспорта, надала копію паспорта громадянина України, який був виданий Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області Серії № НОМЕР_1 , процедуру встановлення особи не проходила. На підставі вищевикладеного, особу не встановлено, в оформлені паспорта відмовлено.

Тобто, однозначно стверджувати, що особа вичерпала можливість позасудового вирішення питання про встановлення особи неможливо.

Додатки, додані заявником до суду, на підставі яких вона просять встановити її особу, до міграційної служби не надавались, хоча вони могли б у випадку подачі їх до відділу слугувати документами, на підставі яких можливо ідентифікувати особу.

Підпункт 5 пункту 46 Постанови № 302 встановлює подачу для оформлення паспорта, як одного з документів - рішення суду про встановлення особи. При цьому таке рішення подається для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи.

ОСОБА_1 процедуру встановлення особи не було пройдено.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Єренка Д.В. на адресу апеляційного суду надійшла заява з проханням розглядати справу без участі заявника та її представника - адвоката Єренка Д.В., просить задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники справи, будучи належним чином відповідно до вимог процесуального законодавства повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що з позовної заяви та доданих до неї документів випливає, що предметом спору є саме встановлення особи позивачки та факту її проживання станом на 24.08.1991 на території України з метою отримання нею паспорту громадянки України замість втраченого. Водночас, чинним законодавством встановлено інший, позасудовий порядок вирішення цих вимог позивачки. Суд не може підміняти собою орган Державної міграційної служби та встановлювати особу людини з метою оформлення нею паспорта громадянина України замість втраченого. За таких обставин, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою відмови у відкритті провадження у справі з роз`ясненням позивачці права звернутись до відповідного органу Державної міграційної служби для вирішення вказаного питання. Крім того, у разі незгоди позивачки із рішенням органу Державної міграційної служби вона не позбавлена права оскаржити таке рішення у порядку, визначеному чинним законодавством, до вищого органу в порядку підлеглості або до адміністративного суду.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 раніше отримала громадянство України та паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, та проживала у с. Новопокровське, де придбала нерухоме майно. Після окупації с. Новопокровське ОСОБА_1 виїхала на підконтрольну територію України, однак при виїзді не змогла зібрати документи, зокрема паспорт. З метою відновлення паспорту позивачка звернулась до Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області, однак через неможливість ідентифікувати особу у видачі паспорту було відмовлено.

До позовної заяви була долучена відповідь Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області від 16.05.2024 про відмову позивачці в оформленні паспорту, зі змісту якої випливає, що позивачка у встановлений законодавством строк не з`явилась разом із близькими родичами, вказаними у заяві, для проведення процедури встановлення особи. Також у відповіді вказано про можливість повторного звернення до служби у разі зміни чи усунення вищезазначених обставин.

Щодо вимоги про встановлення особи заявниці.

Відповідно до частини першої статті 4, статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження також справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною першою статті 315 ЦПК України регламентовано розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це можуть бути справи про встановлення фактів: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України».

Згідно із підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.

Відповідно до пункту «6» частини першої статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.

Згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, визначено, що Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» визначено загальний порядок видачі та відновлення паспорта (далі - Порядок № 302).

В пунктах 38-40 Порядку № 302 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Пошук в Реєстрі інформації щодо особи здійснюється за поданими персональними даними (у тому числі тими, що змінилися). До запровадження органами реєстрації внесення до Реєстру відомостей про місце проживання особи в установленому законодавством порядку відомості про реєстрацію місця проживання, які подаються заявником, перевіряються за даними обліку територіального органу ДМС. Рішення про оформлення паспорта приймається територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.

У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302).

Зокрема, цим пунктом встановлено, що у разі неподання особою, яка досягла 18-річного віку, документів з фотокартками, проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Мін`юсту, територіальних органів Національної поліції, ДПС, навчальних закладів, військових частин, територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник.

Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема, за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців.

У разі відсутності документів з фотокарткою / відцифрованим образом обличчя особи, отриманих з державних, єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи шляхом опитування свідків, які були зазначені заявником. Свідками можуть бути дієздатні один із членів сім`ї особи (у тому числі колишня дружина/чоловік), близька особа або сусід, які досягли 14-річного віку та мають документи, що посвідчують особу, які підлягають обов`язковому пред`явленню. Для підтвердження того, що особа є членом сім`ї або близькою особою, подаються документи, що посвідчують відповідні факти (свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, свідоцтво про народження, рішення суду та інші документи). У разі відсутності зазначених документів такі відомості перевіряються за наявними даними державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій. Для підтвердження зареєстрованого місця проживання сусіди особи подають довідку про реєстрацію місця проживання, видану органом реєстрації в установленому законодавством порядку, або витяг з реєстру територіальної громади, а в разі їх відсутності такі відомості перевіряються за наявними даними відомчої інформаційної системи ДМС або за відомостями, внесеними до документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документа, що посвідчує особу та підтверджує спеціальний статус. За результатами опитування свідків складається акт встановлення особи за формою, визначеною МВС. У разі встановлення працівником територіального органу / територіального підрозділу ДМС факту невідповідності відомостей, що містяться в документах, поданих заявником та/або свідками, відомостям, що містяться в наявних обліках ДМС, інших державних та єдиних реєстрах, інших інформаційних базах, що перебувають у власності держави, процедура встановлення особи не проводиться.

Строк проведення процедури встановлення особи не повинен перевищувати двох місяців.

Згідно із частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» уразі якщо інформація про особу вноситься до Реєстру вперше, проводиться ідентифікація особи, після завершення якої автоматично формується унікальний номер запису в Реєстрі та фіксуються час, дата та відомості про особу, яка оформила заяву-анкету (в електронній формі). Унікальний номер запису в Реєстрі є незмінним. Якщо особу не буде ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи, строк якої не перевищує двох місяців. У разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи, прийняття відповідного рішення суду документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

У розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Perez deRada Cavanilles проти Іспанії» № 2809095).

Отже, необхідною умовою забезпечення доступу заявниці в цій справі до правосуддя є надання судом оцінки доводам її заяви.

Згідно із вимогами вищевказаного законодавства України вбачається, що у разі, якщо ДМС України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.

До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Згідно із вищевказаними нормативними актами, основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути: свідоцтво про народження особи та рішення ДМС України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації.

Однак, як зазначалося вище, з відповіді Вознесенівського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України у Запорізькій області від 16.05.2024 про відмову позивачці в оформленні паспорту, вбачається, що позивачка у встановлений законодавством строк не з`явилась разом із близькими родичами, вказаними у заяві, для проведення процедури встановлення особи.

Отже, ОСОБА_1 процедуру встановлення особи не було пройдено.

Таким чином, стверджувати, що особа вичерпала можливість позасудового вирішення питання про встановлення особи неможливо.

Підпункт 5 пункту 46 Порядку № 302 встановлює подачу для оформлення паспорта, як одного з документів - рішення суду про встановлення особи. При цьому таке рішення подається для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 28 червня 2023 року у справі №296/3751/22.

Щодо вимоги про встановлення факту постійного проживання заявниці на території України.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до пункту 44 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року, № 302 за результатами проведення процедури встановлення особи, підтвердження факту державної реєстрації народження, а також перевірки факту належності особи до громадянства України працівником територіального підрозділу ДМС складається висновок за встановленою МВС формою, який затверджується керівником територіального органу ДМС або його заступником. Якщо за результатами проведення зазначеної процедури особу не встановлено, приймається рішення про відмову особі в оформленні паспорта, яке доводиться до відома заявника в порядку, передбаченому пунктами 100 і 101 цього Порядку.

Згідно з пунктом 100 вказаного вище Порядку територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС має право відмовити особі в оформленні або видачі паспорта, якщо: 1) особа не є громадянином України; 2) особа вже отримала паспорт (у тому числі паспорт зразка 1994 року), який є дійсним на день звернення (крім випадків обміну паспорта у зв`язку з виявленням помилки в інформації, внесеній до нього; звернення для обміну протягом одного місяця до дати закінчення строку дії паспорта; непридатності для подальшого використання); 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави, органів місцевого самоврядування або підприємств, установ та організацій, не підтверджують надану заявником інформацію; 4) за видачею паспорта звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень на отримання паспорта; 5) особа подала не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта; 6) особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи.

Колегія суддів враховує, що відповідно до положень вищевказаних нормативно-правових актів встановленню юридичного факту постійного проживання заявниці на території України має передувати встановлення особи заявниці.

Отже, без встановлення особи заявниці не можливо встановити юридичний факт постійного її проживання на території України.

У пунктах 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту.

Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

У кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Діючим законодавством передбачено вирішення питання про встановлення особи заявниці в позасудовому порядку, який заявницею не було дотримано в повному обсязі.

Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі є вірним.

Разом з тим, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі роз`яснив позивачці право звернутись до відповідного органу Державної міграційної служби для вирішення її питання, а в разі незгоди позивачки із рішенням органу Державної міграційної служби роз`яснив, що вона не позбавлена права оскаржити таке рішення у порядку, визначеному чинним законодавством, до вищого органу в порядку підлеглості або до адміністративного суду.

Колегія суддів звертає увагу, що підпункт 5 пункту 46 Порядку № 302 встановлює подачу для оформлення паспорта, як одного з документів - рішення суду про встановлення особи; таке рішення подається для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи. Також, для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції передчасно роз`яснив позивачці в оскаржуваній ухвалі, що вирішення її вимог віднесено до компетенції органів Державної міграційної служби, рішення якої підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства, оскільки за наведених вище умов ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду з заявою про встановлення її особи та факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а тому мотивувальну частину оскаржуваної ухвали слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови, та виключити з резолютивної частини ухвали суду першої інстанції другий абзац, а саме: «Роз`яснити позивачці, що вирішення її вимог віднесено компетенції органів Державної міграційної служби, рішення якої підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства».

За таких обставин доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Єренка Д.В. частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 294, 367, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єренка Дмитра Віталійовича задовольнити частково.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2024 року у цій справі змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Виключити з резолютивної частини ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2024 року у цій справі другий абзац, а саме: «Роз`яснити позивачці, що вирішення її вимог віднесено компетенції органів Державної міграційної служби, рішення якої підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 09 грудня 2024 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А.Онищенко