КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/5685/23 Головуючий у 1 інстанції: Сенюта В.О.
провадження №22-ц/824/5523/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,-

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 14.09.2018 року заочним рішенням Деснянського районного суду

м. Києва у справі №754/5484/18 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 5 000 грн на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 . 28.11.2018 року, яке скасоване ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року.

Вказувала, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 2 000 грн щомісячно.

У зв`язку зіі збільшенням витрат на навчання та утримання малолітня донька потребує значно більшого догляду та матеріальних витрат. Позивачка має на своєму утриманні непрацездатних батьків, які досягли пенсійного віку, а розмір її заробітної плати зменшився до 5 500 грн.

Натомість відповідач отримує доходи від незареєстрованої підприємницької діяльності, яка полягає у продажу вживаних автомобілів та передачі нерухомого майна в оренду, що належить на праві власності матері відповідача. Відповідач не має інших дітей та близьких родичів, які потребували б його утримання. Стан здоров`я відповідача не викликає нарікань, а від 2016 року відповідач свідомо не працевлаштувався і при цьому користується позашляховиком.

Таким чином, позивачка вважала, що матеріальний стан відповідача значно поліпшився і розмір аліментів підлягає збільшенню. На підставі викладеного позивачка просила збільшити розмір аліментів, присуджених на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2018 року з 2 000 грн до 10 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити шляхом збільшення розміру аліментів до 10 000 грн.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, порушуючи положення ст.89 ЦПК України, невмотивовано відхилив розрахунок позовних вимог в частині витрат, необхідних для утримання дитини віком 9-ти років, які обґрунтовані мінімальними ринковими цінами на закупівлю продуктів та одягу, що розміщені в метежі Інтернет за рекомендацією дієтолога, що узгоджується з вимогами Наказу МОЗ України від 03.09.2017 року №1073 «Про затвердження норм фізіологічних потреб населення України в основних харчових речовинах і енергії», які були обґрунтовані електронними доказами з посиланням на джерело в мережі Інтернет та надані суду стороною і позивача в порядку ст.100 ЦПК України.

Вказує, що цим доказом позивачка підтвердила необхідність збільшення грошових витрат на задоволення мінімальних фізіологічних потреб дитини, що досягла віку 9 років, порівняно з її потребами, які мали місце на момент ухвалення Деснянським судом рішення у справі №754/5484/18 про стягнення з відповідача аліментів в сумі 2 000 грн для утримання дитини віком 5 років.

При цьому суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, не застосував положення ч.2 ст.182 СК України, які повинен був застосувати до спірних правовідносин, згідно з якими розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів, суд не повно дослідив обставини справи не застосував закон якии повинен був застосувати та дійшов помилкового висновку стосовно того, що від 16.05.2019 року потреби дитини не збільшились, що по суті суперечить об`єктивній реальності і доведення не потребує.

Крім того, на думку апелянта суд не врахував, що відповідач не має офіційного заробітку «не тимчасово», а системно, з метою ухилення від сплати аліментів у належному розмірі, оскільки має достатній дохід від неконтрольованої державою підприємницької діяльності і не обліковується як безробітний у центрі соціальної зайнятості та не отримує матеріальної допомоги у зв`язку з втратою роботи (останнє офіційне місце роботи відповідача - водій Коростенського заводу МДФ Житомирської області, з якого відповідач звільнився у 2016 році).

Вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд помилково застосував положення ч.2.ст.182 СК України в частині визначення мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину, який був присуджений відповідачеві (з огляду на те, що на той час суд дійшов висновку про те, що відповідач ніби то не працює «тимчасово», має на утриманні матір пенсійного віку) не встановивши реальні доходи відповідача та не взявши до уваги значну кількість нерухомого майна, що перебуває у його володінні та користуванні.

Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не застосував положення п.4.ч.1 ст.182, ч.1 ст.184 СК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин з урахуванням максимального розміру аліментів, що становить 10 прожиткових мінімумів на одну дитину відповідного віку.

На підтвердження заявлених позовних вимог стороною відповідача суду була надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с.22-29), що відповідає вимогам ст.ст.76-80, ч.1 ст.95 ЦПК України та у сукупності з копіями оголошень відповідача про оренду зазначеного нерухомого майна (а.с.34-39) як група доказів, засвідчує той факт, що відповідач володіє майном, яке по праву власності належить його матері. з якою відповідач проживає однією сім`єю та використовує зазначене майно у підприємницькій діяльності для отримання доходу, що не контролюється уповноваженими державними органами.

Суд не застосував правові позиції Верховного Суду України, що були викладені зокрема у постанові №183/1679/17 від 20.03.2019 року та згідно з якими при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати наявність у платника аліментів у володінні та користуванні нерухомого та рухомого майна.

Порушуючи норми права суд відхилив зазначені вище докази необгрунтовано, оскільки відповідач не заперечував та не спростовував факти, викладені позивачкою.

Суд встановив, що позивачка отримує заробітну плату від 01.01.2020 року до 31.12.2022 року у розмірі 6 800 грн та дійшов висновку, що станом на 01.05.2023 року матеріальний стан позивачки не погіршився. .

При цьому, суд не взяв до уваги рішення Полонського районного суду Хмельницької області у справі №681/574/19 та постанову Полонського РВ ДВС про закриття ВП НОМЕР_3 у зв`язку з перешкодами з боку ОСОБА_2 виконавчим діям (на які послався позивач у відповіді на відзив) та ВП НОМЕР_4, за яким витрати на проведення виконавчих дій в сумі 9 446 грн постановою НОМЕР_3 від 01.06.2020 року та виконавчий збір в сумі 8 346 грн постановою від 12.03.2019 року у ВП НОМЕР_5 були стягнуті із заробітної плати позивачки, внаслідок зловживання відповідачем своїми процесуальними правами суттєво погіршивши матеріальний стан позивачки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Зазначає, що доводи апелянта не ґрунтуються на чинному законодавстві, зводяться до переоцінки доказів, містять посилання на вже оцінені судом докази та «нові докази», які не мають доказового значення стосовно предмета доказування в даній справі. Дані докази є неналежними, оскільки докази, оцінені судом першої інстанції, були зібрані у встановленому законом порядку, і стали підставою для постановления законного та обґрунтованого рішення.

Вказує, що посилаючись на неіснуючі «колізії», позивачка намагається перекласти обов`язок доводити позовні вимоги на відповідача та суд.

Вважає, що суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачкою не було надано суду докази, які доводили б про погіршення її матеріального стану та зміну у найкращій бік матеріального становища відповідача та прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості та сума боргу є недостовірними, а тому не можуть бути прийняті судом, а, відповідно, позов не може бути задоволений.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження (а.с.3).

Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.05.2019 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , у розмірі 2 000 грн щомісячно із наступною індексацією згідно чинного законодавства України до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 27.04.2018 року, з урахуванням сплачених ОСОБА_2 коштів у період від 27.04.2018 року до 16.05.2019 року.

26.06.2019 року Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 СК України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положенням ч.2 ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

За ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.

Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1, 2 ст.77 ЦПК України).

Позивачка, звертаючись з позовом про збільшення розміру аліментів посилалася на те, що її матеріальний стан погіршився, а матеріальний стан відповідача покращився.

На підтвердження погіршення матеріального стану одержувача аліментів надано довідку від 26.01.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_1 працює на посаді менеджера зовнішньоекономічної діяльності в ТОВ «Сервус Сістемз Інтегрейшн» і дохід за період від 01.07.2022 року до 31.12.2022 року становить 40 934 грн. 49 коп., а заробітна плата в місяць становить 6 800 грн.

Крім того, позивачкою було надано звіт про здійснення відрахувань та виплат щодо ОСОБА_1 за період від 01.01.2020 року до 29.02.2020 року. Відповідно до вказаного звіту у січні 2020 року позивачці було нарахована заробітна плата - 4791,81 грн., а у лютому 2020 року - 4836,30 грн.

Таким чином, порівнюючи дані довідки від 26.01.2023 року та звіту за період від 01.01 2020 року до 29.02.2020 року, суд дійшов висновку про те, що розмір заробітної плати позивача було збільшено.

Проте, судом не взято до уваги рішення Полонського районного суду Хмельницької області у справі №681/574/19 та постанову Полонського РВ ДВС про закриття ВП НОМЕР_3 у зв`язку з перешкодами з боку ОСОБА_2 виконавчим діям (на які послався позивач у відповіді на відзив) та ВП НОМЕР_4, за яким витрати на проведення виконавчих дій в сумі 9 446 грн постановою НОМЕР_3 від 01.06.2020 року та виконавчий збір в сумі 8 346 грн постановою від 12.03.2019 року у ВП НОМЕР_5 були стягнуті із заробітної плати позивачки, внаслідок зловживання відповідачем своїми процесуальними правами суттєво погіршивши матеріальний стан позивачки.

Зважаючи на всі зібрані матеріали справи, доводи апеляційної скарги щодо необхідності збільшення грошових витрат на задоволення мінімальних фізіологічниїх потреб дитини, яка досягла 9-ти років, порівняно з потребами, які мали місце на момент ухвалення Деснянським судом рішення у справі №754/5484/18 про стягнення з відповідача аліментів в сумі 2000 грн. для утримання дитини віком 5 років, колегія суддів приходить до висновку щодо неоюхідності скасування рішення і ухвалення нового, яким позов задовольнити частково, збільшивши розмір аліментів до стягнення до суми 5000 грн.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішенняДеснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково та збільшити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року та стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 5 000 грн щомісячно, з подальшою індексацією згідно чинного законодавства до досягнення донькою повноліття.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів задовольнити частково.

Збільшити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року та стягувати з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 5 000 грн щомісячно, з подальшою індексацією згідно чинного законодавства до досягнення донькою повноліття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: