Провадження № 2/0203/931/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2024 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

ВСТАНОВИВ:

Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обгрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24.09.2019 року у справі №405/500/18 було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.09.2020 року, яка набрала законної сили, рішення суду першої інстанції було скасовано та стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. На виконання рішення суду Державною казначейською службою України, на підставі виконавчого листа, виданого 19.05.2021 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська, відповідно до виписки по рахунку №00078863 від 20.04.2023 року на користь ОСОБА_3 було перераховано кошти в сумі 10000 грн.

Підставою для задоволення позовних вимог останнього стала ухвала Ленінського районного суду м.Кіровограда від 06.09.2017 року у справі №405/11641/13-ц, якою визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб (державного виконавця ОСОБА_2 ) Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області щодо порушення встановлених строків здійснення виконавчого провадження (ВП №48198821, ВП №48198757), не виконання заявлених стягувачем вимог ст.ст.1,11,12,30,36, ч.ч.1,2 ст.75, ст.83,90 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, в заявах від 22.03.2016 року, 29.03.2016 року, 14.09.2016 року, при примусовому виконанні виконавчих листів №405/11641/13-ц, №2/405/2227/13, виданих 20.07.2015 року Ленінським районним судом м.Кіровограда, про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні східцями до квартири АДРЕСА_1 та привести у первинний придатний до використання стан; зобов`язання демонтувати східці до квартири в м.Кіровограді, демонтувати двері та встановити вікно. Відповідно до мотивувальної частини ухвали суду підставою для винесення судового рішення стала незаконна бездіяльність державного виконавця Ріги М.М., яка полягала у не з`ясовані того, що питання формально покладеної ним відповідальності (накладення на боржників штрафу за невиконання рішення суду), не виключає зобов`язань державного виконавця для вжиття інших заходів, направлених на всебічне і повне примусове виконання, в тому числі, організації примусу за відсутності боржників відповідно до ч.2 ст.75 Закону №606-XIV. Крім того, Законом №606-XIV передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст.11 Закону), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися належними їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій, на підставі чого, у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону №606-IV, під час здійснення виконавчого провадження, зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема, звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України (ст.377-1 ЦПК України), в свою чергу, зазначене питання державним виконавцем не розглядалося та не вирішувалося.

Таким чином, внаслідок незаконної бездіяльності ОСОБА_2 під час перебування на посаді державного виконавця Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, державному бюджету було завдано збитків в сумі 10000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, положення ст.8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ст.ст.80,81,82 Закону України «Про державну службу», ст.1191 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України в порядку регресу кошти в сумі 10000 грн.

У наданому відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень посилався на те, що 24.07.2015 року Ленінським ВДВС Кіровограського МУЮ, на підставі виконавчих листів Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20.07.2015 року по справі №405/11641/13-ц, було винесено постанови про відкриття ВП №48198821 та ВП №48198757. Судове рішення, на підставі якого було видано виконавчі листи, було рішенням немайнового характеру, за яким боржники ОСОБА_4 , на той час перший заступник начальника ГТУЮ в Кіровоградській області та його дружина ОСОБА_5 були зобов`язані вчинити певні дії. Порядок примусового виконання такого роду рішень був передбачений ст.ст.73,75 Закону України «Про виконавче провадження». В зв`язку із наявністю конфлікту інтересів та, як наслідок, самовідводу керівника та державних виконавців Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ, 19.02.2016 року директором Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було винесено постанову про передачу матеріалів виконавчих проваджень до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області. Тобто станом на лютий 2016 року примусове виконання судового рішення здійснювалось протягом шести місяців і результатів не дало. 01.03.2016 року ВП №48198821 та ВП №48198757 були прийняті ним до виконання. Протягом здійснення виконавчих дій на боржників двічі накладався штраф за невиконання вимог виконавчого документу, складені подання в порядку ст.89 Закону України «Про виконавче провадження» ст.214 КПК України, ст.382 КК України для внесення відомостей до ЄРДР. Оскільки судове рішення неможливо виконати без участі боржників, 04.10.2016 року винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». Також позивач зазначив, відповідно до вимог ч.4 ст.1191 ЦК України позивач не має право зворотної вимоги до нього про стягнення в порядку регресу відшкодованої моральної шкоди. Крім того, з 03.04.2019 року він був звільнений з посади державного виконавця за власним бажанням із припинення державної служби, а тому на теперішній час не є державним службовцем. У відповідності до положень абзацу 4,5 пп.10 п.9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, ст.6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено обов`язкове проведення службового розслідування щодо причетних посадових осіб цих органів, якщо рішенням суду в їх діях не встановлено кримінального правопорушення. Задоволення скарги на дії державного виконавця не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями такої посадової особи та заподіяною шкодою, особливо, коли справа була розглянута вже після припинення її повноважень. В даному випадку доведенню підлягають обставини, що саме протиправні дії чи бездіяльність заподіювача шкоди є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, є безумовним наслідком такої поведінки особи. Таким чином, лише службовим розслідуванням можливо встановити чи був у діях відповідача умисел на здійсненню ним службової бездіяльності, і якщо такий мав місце, якими саме діями чи бездіяльністю така була вчинено. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.03.2023 року у справі №752/3839/2022.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що до 03.04.2019 року відповідач займав посаду державного виконавця Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області та був державним службовцем. Тому, в даному випадку спеціальним правовим актом, який регулює дані правовідносини, є Закону України «Про державну службу» №889 від 10.12.2015 року, який не містить заборон щодо відшкодування в порядку регресу моральної шкоди, заподіяної державним службовцем третій особі внаслідок неналежного виконання посадових обов`язків. Також законодавство не пов`язує факт звільнення з державної служби з обов`язком відшкодування шкоди під час виконання повноважень. Чинна редакція Закону України «Про державну службу» №889 не містить норм, які встановлюють обов`язок проведення службового розслідування, а положенням ст.71 в попередній редакції цього Закону передбачалось, що з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку, може проводитись службове розслідування. Тобто вказана норма не була імперативною. Норми Бюджетного кодексу не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки останні регулюються спеціальним Законом №889. Відповідач не міг не усвідомлювати вчинення власної протиправною бездіяльності та мав передбачити, що така може призвести до настання негативних наслідків. Саме через протиправну бездіяльність відповідача, як державного виконавця, була прийнята постанова Дніпровського апеляційного суду від 04.09.2020 року по справі №405/500/18, про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн. ОСОБА_3 .

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26.10.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28.02.2024 року цивільну справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.04.2024 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.04.2024 року справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому та відповіді на відзив підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у поданому відзиві.

Заслухавши учасників та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідач ОСОБА_2 працював на посаді державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області та 03.04.2019 року був звільнений із займаною посади за власним бажанням.

Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21.10.2014 року у цивільній справі №405/11641/13-ц, провадження №2/405/2227/13, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , від імені якого виступає ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення дій, які порушують право та усунення перешкод у користуванні власністю, визнання незаконним і не чинним рішення виконкому, визнання недійсним договору оренди, визнання незаконними дії, визнання права власності, зобов`язання проведення ремонту. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору оренди, шляхом знесення самовільно збудованих сходів за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 25.06.2015 року, яка набрала законної сили, рішення Ленінського районного суду м.Кіровоград від 21.10.2014 року було скасовано. Позов ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , від імені якого виступає ОСОБА_3 , задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення №692 від 14.08.2012 року виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про переведення квартири АДРЕСА_3 до категорії нежитлових. Зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в користуванні східцями до квартири АДРЕСА_1 ; відновити східці до вказаної квартири та привести у первинний придатний до використання стан; демонтувати східці до кв. АДРЕСА_3 ; демонтувати двері з квартири АДРЕСА_3 та встановити вікно. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (з кожного) на користь ОСОБА_3 по 290 грн. 30 коп. судових витрат. В іншій частині в позові відмовлено. В зустрічному позові ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

24.07.2015 року Ленінським ВДВС Кіровограського МУЮ, на підставі виконавчих листів Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20.07.2015 року по справі №405/11641/13-ц, було винесено постанови про відкриття ВП №48198821 та ВП №48198757.

19.02.2016 року директором Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було винесено постанову про передачу матеріалів виконавчих проваджень до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області.

01.03.2016 року ВП №48198821 та ВП №48198757 були прийняті до виконання державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Рігою М.М.

04.10.2016 року останнім винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 06.09.2017 року у справі №405/11641/13-ц, провадження №4-с/405/70/16, було частково задоволено скаргу ОСОБА_3 до Управління ДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області, заінтересовані особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на бездіяльність посадових осіб органу примусового виконання.

Вказаною ухвалою визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб (державного виконавця Ріга М.М.) Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області щодо порушення встановлених строків здійснення виконавчого провадження (ВП №48198821, ВП №48198757), не виконання заявлених стягувачем за виконавчими провадженнями ОСОБА_3 вимог ст.ст.1,11,12,30,36, ч.ч.1,2 ст.75, ст.ст.83,90 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999 року в заявах від 22.03.2016 року, 29.03.2016 року, 14.09.2016 року при примусовому виконанні виконавчих листів №405/11641/13-ц, №2/405/2227/13, виданих 20.07.2015 року Ленінським районним судом м.Кіровограда, про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в користуванні східцями до квартири АДРЕСА_1 ; відновити східці до квартири АДРЕСА_1 та привести у первинний придатний до використання стан; демонтувати східці до квартири АДРЕСА_3 ; демонтувати двері з квартири АДРЕСА_3 та встановити вікно.

Визнано неправомірними та скасовані постанови від 04.10.2016 року, винесені державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Рігою М.М., про закінчення виконавчих проваджень ВП №48198821, ВП №48198757.

Зобов`язано Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області вжити передбачених Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII заходів щодо примусового виконання судового рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 25.06.2015 року у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом виконавчими листами №405/11641/13-ц, 2/405/2227/13, виданими 20.07.2015 року Ленінським районним судом м.Кіровограда, та Закону України «Про виконавче провадження», в т.ч. п.3 ч.2 ст.18, п.п.10,19 ч.3 ст.18, ст.31, ст.63 Закону, забезпечити участь стягувача за виконавчим провадженням ОСОБА_3 у вчиненні виконавчих дій, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії щодо виконання виконавчих листів №405/11641/13-ц, №2/405/2227/13, виданих 20.07.2015 року Ленінським районним судом м.Кіровограда, про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в користуванні східцями до квартири АДРЕСА_1 ; відновити східці до квартири АДРЕСА_1 та привести у первинний придатний до використання стан; демонтувати східці до квартири АДРЕСА_3 ; демонтувати двері з квартири АДРЕСА_3 » в АДРЕСА_2 та встановити вікно.

Постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 04.06.2018 року зазначену вище ухвалу суду першої інстанції було залишено без змін.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24.09.2019 року у цивільній справі №405/500/18, провадження №2/201/657/19, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди заподіяної державним виконавцем.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.09.2020 року рішення суду першої інстанції від 24.09.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди було скасовано. Позов ОСОБА_3 в цій частині задоволено частково та стягнуто на його користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

Постановою Верховного Суду від 29.04.2021 року рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанову суду апеляційної інстанції було залишено без змін.

Вищезазначені судові рішення зареєстровані в ЄДРСР, відомості якого відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» можуть використовуватись суддями при здійсненні судочинства.

Також судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 04.09.2020 року, Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська 19.05.2021 року було видано виконавчий лист, на виконання вимог якого Державною казначейською службою України 21.04.2023 року ОСОБА_3 було перераховано кошти в сумі 10000 грн.

Вказане підтверджується листом Державної казначейської служби України від 16.08.2023 року, платіжною інструкцією та випискою по рахунку, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього кримінального правопорушення.

Держава, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, має право зворотної вимоги до цієї особи тільки у разі встановлення в її діях складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду щодо неї, який набрав законної сили.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Статтею 80 Закону України «Про державну службу» встановлено, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: 1) державного службовця, який заподіяв шкоду; 2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Згідно ст.81 вказаного вище Закону державний службовець зобов`язаний відшкодувати державі шкоду, заподіяну внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків.

Шкодою, заподіяною державним службовцем державі, є також виплачене державою відшкодування шкоди, заподіяної державним службовцем третій особі внаслідок неналежного виконання ним посадових обов`язків.

У разі спільного заподіяння шкоди кількома державними службовцями кожен із них несе відповідальність у розмірі, пропорційному ступеню вини.

Під час визначення розміру відшкодування враховуються майнове становище державного службовця, співвідношення розміру заподіяної шкоди до його заробітної плати, ризик виникнення шкоди, досвід державної служби, надані державному службовцю накази (розпорядження), а також інші обставини, у зв`язку з якими повне відшкодування державним службовцем шкоди буде необґрунтованим.

Відповідно до ст.82 Закону України «Про державну службу» для відшкодування шкоди керівник державної служби вносить державному службовцю письмову пропозицію, в якій зазначаються розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування. Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди у письмовій формі.

Пропозиція може бути внесена протягом трьох місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався чи мав дізнатися про обставини, що є підставою для пред`явлення вимоги, але не пізніше ніж через три роки з дня заподіяння шкоди.

Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про відшкодування шкоди в письмовій формі протягом двох тижнів з дня отримання пропозиції.

У разі ненадання державним службовцем відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відмови від відшкодування шкоди чи невідшкодування шкоди до зазначеного у пропозиції строку керівник державної служби може звернутися з позовом про таке відшкодування до суду.

Перевіряючи доводи та заперечення сторін, суд враховує, що факт звільнення відповідача 03.04.2019 року з посади державного виконавця та державної служби, не звільняє його від відповідальності по відшкодуванню шкоди, завданої під час перебування на державній службі, у випадках встановлених законодавством.

Також суд враховує, що факт щодо порушення встановлених строків здійснення виконавчого провадження відповідачем, як державним виконавцем, не здійснення всіх передбачених Законом заходів, спрямованих на повне виконання рішення суду, а також неправомірності прийняття рішень про закінчення ВП №48198821 та ВП №48198757, було встановлено ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 06.09.2017 року у справі №405/11641/13-ц, провадження №4-с/405/70/16, яка набрала законної сили.

В частині правових підстав покладення на відповідача відповідальності по відшкодування в порядку регресу виплаченої державою моральної шкоди, суд враховує наступне.

Під час розгляду справи №405/11641/13-ц, провадження №4-с/405/70/16, Ленінським районним судом м.Кіровограда встановлено та відображено в ухвалі від 06.09.2017 року, що 01.03.2016 року ВП №48198821 та ВП№ 48198757 були прийняті державним виконавцем Рігою М.М. до виконання, про що винесені відповідні постанови. В процесі здійснення виконання на адресу боржників була направлена вимога від 01.03.2016 року №02.1-14/3104 в порядку ст.ст.5,11 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов`язано виконати вимоги виконавчих листів та надати докази виконання рішення суду. На вимогу державного виконавця боржниками було надано листа, відповідно до якого рішення суду в частині зобов`язання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 , ОСОБА_6 в користуванні східцями до кв. АДРЕСА_1 , виконано. Також було зазначено, що в частині зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 демонтувати східці до квартири АДРЕСА_3 та в частині зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 демонтувати двері з квартири АДРЕСА_3 та встановити вікно, основним предметом являється квартира, як житлове приміщення, однак, відповідно до свідоцтва про право власності від 06.08.2014 року, витягу з ДРРПнНМ про реєстрацію права власності від 06.08.2014 року, а також постанови Верховного Суду України від 04.11.2015 року, у спільній власності боржників перебуває нежитлове приміщення, з ганком та сходами площею 41, 8 кв.м, а не квартира АДРЕСА_4 , до якої зобов`язані демонтувати східці, двері та встановити вікно, таким чином відсутній предмет відносно якого необхідно здійснити певні дії, тим самим, було встановлено, що викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення є незрозумілою та виникли обставини, які унеможливлюють його вимог боржником у повному обсязі, на підставі чого до Ленінського районного суду м.Кіровограда, а потім і до апеляційного суду Кіровоградської області було направлено заяву державного виконавця про роз`яснення рішення суду та на час розгляду заяви, виконавчі провадження були зупинені. За результатом розгляду заяви державного виконавця апеляційним судом Кіровоградської області від 02.08.2016 року, заяву державного виконавця про роз`яснення рішення суду було повернуто.

05.08.2016 року виконавчі провадження було поновлено та на адресу боржників була направлена вимога в порядку ст.ст.5,11 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої останніх було зобов`язано виконати вимоги виконавчих листів Ленінського районного суду м.Кіровограда №405/11641/13-ц від 20.07.2015 року та надати докази виконання рішення, в свою чергу, боржником було повідомлено про об`єктивні причини неможливості виконати рішення суду, а також надано копії врученої 13.09.2016 року до суду заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, однак, зазначене не перешкоджає подальшому провадженню виконавчих дій. Крім того, 14.09.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 340 грн., яку направлено боржнику до виконання, а також направлено вимогу від 21.09.2016 року з попередженням щодо повторного накладення штрафу у разі не виконання вимог виконавчого документу в строк до 28.09.2016 року.

29.09.2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень винесено повторно постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі 680 грн., яка за вих.№ 02.1-14/14191 від 29.09.2016 року направлена боржнику для виконання, а також, у зв`язку з тим, що жодних дій з боку боржника вчинено не було, 04.10.2016 року також складено подання в порядку ст.89 Закону України «Про виконавче провадження», ст.214 КПК України, ст.382 КК України та направлено до Кіровоградського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом умисного невиконання та перешкоджання виконанню рішення суду. З урахуванням положень п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» 04.10.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчих проваджень.

З наведеного вбачається, що в рамках виконавчих проваджень державним виконавцем Рігою М.М. вживались передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішення, а також заходи реагування щодо його невиконання боржниками.

Ухвала Ленінського районного суду м.Кіровограда від 06.09.2017 року у справі №405/11641/13-ц про визнання неправомірними бездіяльності державного виконавця Ріги М.М. та винесених постанов про закінчення виконавчих проваджень, на підставі аналізу положень Закону України «Про виконавче провадження» мотивована тривалістю виконання, невжиттям державним виконавцем всіх можливих заходів, спрямованих на виконання рішення суду та, як наслідок передчасності прийнятих рішень про закінчення виконавчих проваджень.

Будь-яких висновків щодо допущення грубих та навмисних порушень державним виконавцем вимог діючого законодавства, висновки судів у даній справі №405/11641/13-ц, а також у справі №405/500/18, не містять.

Відомостей щодо проведення відносно відповідача службового розслідування за зазначеними вище фактами, притягнення його до дисциплінарної відповідальності, матеріали справи також не містять.

Крім того, суд враховує, що під час розгляду справи №405/11641/13-ц за скаргою ОСОБА_3 , Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області заперечувало проти скарги, посилаючись на те, що державним виконавцем Рігою М.М. вживались всі можливі та передбачені чинним законодавством заходи для виконання судового рішення у справі та правомірно приймалось рішення про закінчення виконавчих проваджень.

Також Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області оскаржувало ухвалу Ленінського районного суду від 06.09.2017 року в апеляційному та касаційному порядку, мотивуючи відповідні скарги тим, що державний виконавець діяв в межах та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 04.09.2020 року у справі №405/500/18 вбачається, що ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди та частково задоволено позовні вимоги в частині стягнення на його користь з Державного бюджету України у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

Наведені вище положення ст.ст.80,81,82 Закону України «Про державну службу» встановлюють, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Зі змісту положень ч.3 ст.80 Закону України «Про державну службу» вбачається, що у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

При цьому, положеннями ст.ст.80,81,82 Закону України «Про державну службу» не визначено можливості регресної вимоги до державного службовця щодо відшкодування саме моральної шкоди.

В той час, як положеннями ч.4 ст.1191 ЦК України встановлено можливість такої зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, за виключенням відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди.

З урахуванням вищенаведеного, оскільки під час розгляду справи позивачем не доведено факту умисного заподіяння шкоди відповідачем, а також враховуючи положення ч.4 ст.1191 ЦК України, що виключають можливість пред`явлення зворотної вимоги до останнього щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності по відшкодування такої шкоди та про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог за їх безпідставність та недоведеністю.

В зв`язку із відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст.80,81,82 Закону України «Про державну службу», ст.ст.1167,11783,1174,1191 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовити повністю.

Понесені позивачем по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07 червня 2024 року.

Суддя С.Ю. Казак