Справа № 183/154/21
№ 2/183/93/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року м. Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на частку майна, -

в с т а н о в и в :

14 січня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просив суд:

- визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м. з прилеглими надвірними будівлями на земельній ділянці площею 0,0905 га, кадастровий номер :01:026:0125, придбаний на ім`я ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 01 грудня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Яковлевою І.М. за р.№ 1-6507 особистою приватною власністю ОСОБА_3 , в цілому без обмеження права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися відповідно до чинного законодавства;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість 1/2 частки спільного майна подружжя - житлового будинку АДРЕСА_2 в розмірі 209 463,00 грн., а також вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 15 серпня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між ним та відповідачем, актовий запис № 233, який 05 березня 2003 року між ним було розірвано, актовий запис 51.

Від даного шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07 жовтня 2006 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області між ними був зареєстрований шлюб повторно, актовий запис № 517.

Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року у справі № 183/3279/19 шлюб між ними було розірвано.

Під час шлюбу вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство.

Після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 , а саме 01.12.2004 року на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 01 грудня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Яковлевою І.М. за р.№ 1-6507, позивачем ОСОБА_3 , зі згоди відповідача ОСОБА_1 , було придбано житловий будинок, готовність якого складала 69,8%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З моменту припинення шлюбних відносин в 2018 році, відповідач ОСОБА_1 змусила позивача виїхати з власного будинку, оскільки сумісне проживання стало не можливим, а тому та домовленості про поділ спільного майна вартість якого складає 418 926,00 грн. між ними не досягнуто, позивач ОСОБА_3 змушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

14 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на частку майна, в обґрунтування якої, з урахуванням уточнених вимог посилалася на те, що 15 серпня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, актовий запис № 233, який 05 березня 2003 року між ним було розірвано, актовий запис 51.

Від даного шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу вони проживали однією сім`єю, перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, побут, мали спільний бюджет, при цьому кожен з них не перебували у будь-якому іншому шлюбі.

За час фактичного проживання без реєстрації шлюбу, 01.12.2004 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 01 грудня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Яковлевою І.М. за р.№ 1-6507, зі згоди ОСОБА_1 , придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

07 жовтня 2006 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області між ними був зареєстрований шлюб повторно, актовий запис № 517.

Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року у справі № 183/3279/19 шлюб між ними було розірвано.

За час шлюбу, з 07.10.2006 року до його розірвання 24.01.2020 року, житловий будинок було добудовано та введено в експлуатацію, у зв`язку з чим 18 листопада 2020 року за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок (номер запису про право власності: 39348816). Підставою для державної реєстрації слугувала декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ДП 05, видавник: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, документ отримано з ЄРД.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку спірного будинку з господарськими будівлями, його ринкова вартість складає 930 100,00 грн.

ОСОБА_1 , посилається на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 60,69,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу відступлення від засад рівності частко подружжя з огляду на приписи ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України, шляхом збільшення її частки у майні, враховуючи обставини, що мають істотне значення (зокрема, що відповідач ОСОБА_3 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, в той час як позивач ОСОБА_1 самостійно утримувала та зберігала спільне майно, оплачувала обов`язкові комунальні платежі), а також інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розмір аліментів на якого відповідач сплачував не в повному обсязі, що є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини.

В зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також вирішити питання щодо судових витрат.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року визнано поважно причину пропуску ОСОБА_1 строку для подання зустрічного позову; поновлено ОСОБА_1 строк звернення з зустрічним позовом; прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 та об`єднано в одне провадження справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (справа № 183/154/21) і справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на частку майна (справа № 183/2461/21). Справі присвоєно єдиний унікальний № 183/154/21.

Ухвалою суду від 10 лютого 2022 року закрито підготовче провадження, розгляд справи призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 22 листопада 2022 року призначено у справі комплексну судову почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документа, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (03057 м. Київ, вул. Смоленкська, 6). На вирішення експертам поставлено наступні запитання:-чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься над його прізвищем у розписці, виданій 25 січня 2014 року про отримання грошових коштів в розмірі 15 000,000 доларів США для будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 особисто ОСОБА_3 чи іншою особою?-чи виготовлений рукописний текст, а саме, рукописний підпис, який міститься над прізвищем, іменем та по батькові ОСОБА_3 документі - розписці, відповідно до якої 25.01.2014 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримали від ОСОБА_8 15 000,00 доларів США строком на один рік на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у той час, яким датований документ - 25.01.2014 р.? Провадження у справі зупинено до проведення експертизи.

Ухвалою суду від 31 травня 2023 року провадження у справі поновлено у зв`язку з надходженням на адресу суду 30 травня 2023 року повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про залишення без виконання ухвали суду з підстав нездійснення оплати вартості проведення експертизи.

Ухвалою суду від 03 серпня 2023 року призначено у справі судову оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (49000 м. Дніпропетровськ вул. Січеславська Набережна 17/801).На вирішення експерта поставлено наступне запитання: -визначити на дату проведення експертизи ринкову вартість нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 26 січня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 про повернення до стадії підготовчого засідання у справі.

Ухвалою суду від 26 січня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишено без розгляду за заявою позивача.

Ухвалою суду від 19 березня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про об`єднання в одне провадження справи цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на нерухоме майно (справа № 183/154/21) та цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, виділ частки майна в натурі (справа № 183/1482/24).

Таким чином, судом розглядались позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на частку майна.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , кожен окремо, підтримали вимоги в повному обсязі, посилалися на підстави звернення до суду, викладені в останній редакції уточненої позовної заяви, просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 , кожен окремо, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити. Зокрема зазначили, що недобудований будинок ОСОБА_3 у 2004 році придбав за власні кошті, всі зусилля та кошти для завершення будівництва спірного будинку вкладав саме він, що дає підстави вважати його особистою власністю. При оформленні договору ОСОБА_1 попросила нотаріуса внести в договір пункт, що придбання будинку здійснено за спільні сумісні кошти. У 2006-2008 році в будинку фактично проводився ремонт та у 2008 році будівництво будинку було завершено. У 2006 році ОСОБА_1 перебувала декретній відпусті. Він з 2018 року створив бригаду та займаються будівництвом будинків.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її рідною сестрою, остання з 1998 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . Її було відомо про те, що сторони розірвали шлюб, , але коли саме їй невідомо. З 2002 року сторони проживали разом однією сім`єю. Коли між ним вдруге було зареєстровано шлюб, не пам`ятає. Їй відомо, що в шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали недобудований будинок. У 2014 році її чоловік ОСОБА_8 надав 15 000,00 доларів США на будівництво будинку. Вони стали мешкати у спірному будинку з 2008 року.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її донькою, яка з 1998 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , у 2003 році шлюб між ними було розірвано. Однак хоча шлюб вони і розірвали, але фактично проживали однією сім`єю, вели спільний побут. З лютого 2004 року проживали у неї. У цьому ж році 2004 придбали недобудований будинок, який добудували у 2008 році, в який і вселилися у 2008 році.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її давня знайома, яка з 1998 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , потім розлучилися. Приблизно у 2005 році подружжям був придбаний недобудований будинок.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що позивач ОСОБА_1 з 2005 року їй робила манікюр, на який вона ходила до неї 2 рази на місяць. З 2007 року вона приходила до неї за адресою: АДРЕСА_3 (за адресою її батьків), а потім за адресою: АДРЕСА_1 . Також свідок додала, що позивач ОСОБА_1 вирощувала та продавала курей.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначила, що відповідач ОСОБА_3 є її сином, він перебував у шлюбі із ОСОБА_1 , шлюб було розірвано, але потім вони стали мешкати разом без реєстрації шлюбу. у них постало питання житла. Її син, ОСОБА_3 продав все своє майно, машину, корів і купив недобудований будинок. Вони жили у матері ОСОБА_1 та добудовували будинок. Її син офіційно не працював, торгував на ринку. Мати свідка надала кошти на металопластикові вікна. Два інших сини свідка дуже багато здійснили робіт спірного будинку. Батько ОСОБА_1 заплатив за глиняну штукатурку. Всі інші роботи по добудуванню будинку здійснювала вся рідня ОСОБА_3 . У грудні ОСОБА_1 замінила замки на дверях та не пускала ОСОБА_3 в будинок. Входини у будинок були у 2008 році, будинок був приданий для проживання, в ньому були всі комунікації та меблі, не було лише у дворі забетонованої доріжки.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_3 є його рідним братом, наприкінці 90-х роках він одружився із ОСОБА_1 , у наступному шлюб між ними було розірвано, через деякий час вони знову одружилися. Коли його брат і ОСОБА_1 ще не були у повторному шлюбі, ОСОБА_3 у 2003-2004 роках придбав за власні кошти недобудований будинок. Йому відомо, що ОСОБА_3 продав легковий та вантажний автомобілі, худобу та саме за ці кошти купив будинок. Він допомагав брату на будівництві. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стали мешкати в будинку у 2008 році, будинок був повністю придатний для проживання. Йому нічого не було відомо про те, що його братом ОСОБА_3 позичалися грошові кошти на будівництво будинку.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 15 серпня 1998 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виконавчого комітету Новомосковської міської ради депутатів Дніпропетровської області між сторонами був зареєстрований шлюб, актовий запис № 233, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 15 серпня 1998 року.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 29 вересня 2006 року, шлюб між сторонами було розірвано 05 березня 2003 року, актовий запис 51.

Сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який досяг повноліття.

Встановлено, що 01.12.2004 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку від 01 грудня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Яковлевою І.М. за р.№ 1-6507, зі згоди ОСОБА_1 , придбав незавершений будівництвом жилий будинок готовність якого складає 69,8%, розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 2 договору купівлі-продажу від 01.12.2004, цей незавершений будівництвом житловий будинок, що купується, є спільною сумісною власністю покупців ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , з якою він проживає однією сім`єю та перебуває у фактичних шлюбних стосунках на підставі її заяви про згоду на купівлю незавершеного будівництвом жилого будинку за сумісно нажиті ними кошти, підпис на якій засвідчено 01.12.2004 Новомосковською державною нотаріальною конторою по р. № 1-6506.

Згідно відповіді КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 17 березня 2020 року за вих.№ 55/0, власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідченого 01 грудня 2004 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за р.№ 1-6507 та взятого на облік в БТІ 05 січня 2005 року є відповідач ОСОБА_3 .

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 173475, виданого 30 грудня 2005 року на підставі рішення 27 сесії 4 скликання Новомосковської міської ради від 28 листопада 2005 року № 664відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0874 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 3445.

Встановлено, що 07 жовтня 2006 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області між сторонами було вдруге зареєстровано шлюб, актовий запис № 517, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 07 жовтня 2006 року.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 613, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 07 жовтня 2006 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року у справі № 183/3279/19 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було розірвано.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, зокрема підтверджується показами свідків, що після розірвання шлюбу (05.03.2003 року), починаючи з 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет.

Встановлено, що за час шлюбу, який між сторонами було вдруге зареєстровано, а саме з 07.10.2006 року та до його розірвання 24.01.2020 року, житловий будинок було добудовано та введено в експлуатацію, у зв`язку з чим 18 листопада 2020 року за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок (номер запису про право власності: 39348816).

Підставою для державної реєстрації слугувала декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ДП 05, видавник: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, документ отримано з ЄРД, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 233911392 від 24 листопада 2020 року. З цього Витягу вбачається, що житловий будинок розташований земельній ділянці, кадастровий номер :01:026:0125 за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: А - житлового будинку загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м.; а прибудови; Б літньої кухні; В гаражу; Г входу у погріб; Д літнього душу; Е вбиральні; Ж,З сараїв; И навісу; к колодязя; к1 колонки; я зливної ями; №1 воріт; №2 хвіртки; №3 огорожі; № 4 огорожі; І вимощення.

При цьому, з технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 09 липня 2019 рокув бачається, що власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_3 . Житловий будинок складається з: складається з: А - житлового будинку загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м.; а прибудови; Б літньої кухні; В гаражу; Г входу у погріб; Д літнього душу; Е вбиральні; Ж,З сараїв; И навісу; к колодязя; к1 колонки; я зливної ями; №1 воріт; №2 хвіртки; №3 огорожі; № 4 огорожі; І вимощення. Роки побудови 1990-2014.

У відповідності до витягу з рішення 28 сесії 7 скликання Новомосковської міської ради від 24 липня 2020 року № 1339затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність згідно списку. Відповідачу ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0905 га, кадастровий номер :01:026:0125, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код КВЦПЗ-02.01).

Право власності на земельну ділянку площею 0,0905 га, кадастровий номер :01:026:0125, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 14 серпня 2020 року (номер запису про право власності: 37838512), що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 220992038 від 20 серпня 2020 року.

Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього ж Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2,3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 вказав, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

Як вже встановлено, спірний будинок придбаний у 2004 році, добудований у 2008 році, використовується за цільовим призначенням, право власності на нього зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 18 листопада 2020 року.

У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з положеннями п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Водночас, Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» defacto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом»

Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду 23 січня 2024 року розглянула справу №523/14489/15-ц, в якій постали питання, чи ефективними є способи захисту прав позивача щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спорі про поділ їхнього спільного сумісного майна, щодо визнання майна спільною сумісною власністю.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу.

Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору.

Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Крім того, статтею 74 СК України визначено, що,

1. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

2. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В окремих випадках суд може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення (зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї), а також інтереси неповнолітніх дітей(за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Як зазначалося вище, відповідач ОСОБА_3 посилався на приписи ст. 57 СК України, а саме, що спірний житловий будинок належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки добудований ним за його особисті кошти.

У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що на час придбання недобудованого житлового будинку та подальшого будівництва спірного житлового будинку сторони з 2004 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у цей період придбали незавершений будівництвом житловий будинок, 07.10.2006 року повторно зареєстрували шлюб, після чого, перебуваєчи у шлюбі - добудували спірний будинок.

Суд приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_3 не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили, що спірний будинок придбано ним та добудований за особисті кошті та є його особистою власністю згідно ст. 57 СК України.

В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне майно є спільною сумісною власністю осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а в наступному зареєстрували шлюб.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення, встановлені у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів на придбання спірного будинку, які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж 1/2 частини.

Враховуючи, що незакінчений будівництвом житловий будинок був придбаний сторонами під час проживання однією сім`ю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в наступному добудований за період шлюбу, будівництво закінчено у 2008 році, будинок введено в експлуатацію та сторонами фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням; право власності за позивачем ОСОБА_3 на спірний будинок зареєстровано 18 листопада 2020 року; суд вважає за доцільне провести розподіл спірного нерухомого майна, виділивши ОСОБА_1 і ОСОБА_3 по 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: А - житлового будинку загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м.; а прибудови; Б літньої кухні; В гаражу; Г входу у погріб; Д літнього душу; Е вбиральні; Ж,З сараїв; И навісу; к колодязя; к1 колонки; я зливної ями; №1 воріт; №2 хвіртки; №3 огорожі; № 4 огорожі; І вимощення.

При цьому, судом під час розгляду справи не встановлено обставин, які б давали підстави відступити від засад рівності часток подружжя, шляхом збільшення частки позивача ОСОБА_1 у майні, оскільки останньою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки вони не спростовують наведених висновків суду.

При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Суд роз`яснює сторонам, що визнання за кожним із них право власності по 1/2 частині на будинок в порядку поділу майна подружжя не позбавляє останніх у подальшому вирішити питання щодо його реального поділу, у тому числі з присудженням грошової компенсації одному із них за 1/2 частки будинку.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 6 207,67 грн., а тому враховуючи, що позовні вимоги останньої задоволено частково, з огляду на приписи ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 4 632,59 грн.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна, визнання права власності на частку майна задовольнити частково.

Визнати житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 - спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Провести поділ спільного сумісного майна ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: А - житлового будинку загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м.; а прибудови; Б літньої кухні; В гаражу; Г входу у погріб; Д літнього душу; Е вбиральні; Ж,З сараїв; И навісу; к колодязя; к1 колонки; я зливної ями; №1 воріт; №2 хвіртки; №3 огорожі; № 4 огорожі; І вимощення.

Виділити у власність ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: А - житлового будинку загальною площею 91,1 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м.; а прибудови; Б літньої кухні; В гаражу; Г входу у погріб; Д літнього душу; Е вбиральні; Ж,З сараїв; И навісу; к колодязя; к1 колонки; я зливної ями; №1 воріт; №2 хвіртки; №3 огорожі; № 4 огорожі; І вимощення.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 4 632,59 грн. (чотири тисячі шістсот тридцять дві грн. 59 коп.).

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 01 листопада 2024 року.

Суддя Д.І. Городецький