РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/916/23

Номер провадження 2/495/448/2024

31 травня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Савицького С.І.,

при секретарі - Гасанзаде М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття.

Обґрунтування позовних вимог позивача

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2006 року по справі №2-4298/06 було задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 11.08.2006 року та до його повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі виконавчого листа, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області від 20.10.2006 року по справі №2-4298/06, відділом ДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області від 18.04.2013 року відкрито виконавче провадження, яке на теперішній час перебуває у провадженні Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ВП №37649715. Заборгованість по сплаті аліментів станом на 31.03.2021 року складає 161009,08 грн..

Як зазначає позивач ОСОБА_1 , неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.09.2014 року проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка ОСОБА_2 змінила місце проживання та виїхала за межі України.

З серпня 2014 року відповідачка ОСОБА_2 постійно проживає у Російській Федерації. Натомість спільний син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.09.2014 року по 26.05.2022 року навчався в опорному закладі «Шабівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, відповідно до наданої характеристики якого, позивач займався вихованням сина під час його навчання, відповідачка ОСОБА_2 з сім`єю не проживала, у вихованні сина участь не брала. Таким чином, як на підставу для задоволення позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на доведеність факту зміни місця проживання відповідачки ОСОБА_2 , та як наслідок залишення неповнолітнього сина проживати разом з ним, що є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання спільної дитини з боку позивача на користь відповідача.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.01.2023 року

було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.01.2023 року

було задоволено клопотання адвоката Кузьменко М.Б., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 про витребування доказів.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2023 року

було задоволено клопотання адвоката Кузьменко М.Б., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 про витребування доказів.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2023 року

було задоволено клопотання адвоката Кузьменко М.Б., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 про витребування доказів.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.11.2023 року зазначену вище цивільну справу було прийнято до провадження судді Савицького С.І..

Позивач ОСОБА_1 та адвокат Кузьменко М.Б., який діє в його інтересах, в судове засідання не з`явились, однак надали на адресу суду заяву, згідно якої просять розглянути справу за їх відсутності, задовольнити позовні вимоги частково, а саме звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на спільного сина сторін, за період з 01.09.2014 року по 28.08.2016 року та з 19.06.2018 року по 08.08.2023 року.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, однак адвокат Оснач О.А., яка діє в її інтересах, надала на адресу суду заяву, згідно якої просила відмовити у задоволенні уточнених вимог позивача у повному обсязі, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які би підтверджували факт проживання спільного сина сторін разом з позивачем ОСОБА_1 , допитані у судовому засіданні свідки давали суперечливі пояснення, які суд не може взяти до уваги як підтвердження обставин, на які посилається сторона позивача. Окрім того, позивачу було достеменно відомо про наявність рішення суду щодо стягнення з нього аліментів та виконавчого провадження, щодо його виконання. Одночасно сторона відповідачки наголошує, що з 01.09.2014 року по 30.01.2023 року позивач не вчиняв жодних дій щодо вирішення питання про припинення стягнення з нього аліментів.

Також стороною відповідачки ОСОБА_2 було надано до суду відзив, в якому зазначено, що 03 березня 2013 року сторони остаточно припинили свої стосунки і з того часу спільний син сторін - ОСОБА_4 мешкав з відповідачкою за адресою: АДРЕСА_2 . Дитина у період з 01.09.2014 року по 01.09.2016 року навчалася у Випаснянській ЗОШ І-ІІІ ступенів №2, що підтверджується копією довідки №34 від 21.03.2023 року і проживала в селі Молога.

Надалі, ОСОБА_2 поїхала працювати до м. Подільську в Російську Федерацію на заробітки. Відповідачка ОСОБА_2 висилала кошти на утримання синів своїм старшим дітям: сину ОСОБА_5 , донці ОСОБА_6 , сестрі ОСОБА_7 . Відповідачка забрала синів до м. Подільська, де в той час проживала, влаштувала до школи. Так, з 14.09.2016 року по 08.08.2018 року син ОСОБА_8 навчався в МОУ СОШ 17 (муниципальное общеобразовательное учреждение средняя общеобразовательная школа № НОМЕР_1 ) та мешкав з відповідачкою ОСОБА_2 ..

В 2019 році сину ОСОБА_8 вже було 14 років і вин виявив бажання повернутися до України. Старший син відповідача ОСОБА_9 , за кошти, які мати передавала винаймав квартиру для ОСОБА_8 в м. Білгород-Дністровський, купував одяг, їжу та все необхідне. Старші діти відповідача: ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , приймали активну участь і допомагали матері утримувати та виховувати синів. Іноді і позивач був поруч, але в утриманні сина участі не приймав, адже працював не систематично і мав мінливий дохід. ОСОБА_2 ніколи не втрачала контакт з сином, приїздила до сина часто, син приїздив до матері на канікули, свята.

В березні 2022 року сини ОСОБА_8 та ОСОБА_11 приїхали до матері в Російську Федерацію. У зв?язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідач з синами вирішили виїхати до Європи, а саме: до Швейцарії, де і наразі законно перебувають разом.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 15.05.2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по Білгород-Дністровському району Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №27.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2006 року по справі №2-4298/06 було задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 11.08.2006 року та до його повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі виконавчого листа, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області від 20.10.2006 року по справі №2-4298/06, відділом ДВС Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області від 18.04.2013 року відкрито виконавче провадження, яке на теперішній час перебуває у провадженні Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ВП №37649715. Заборгованість по сплаті аліментів станом на 31.03.2021 року складає 161009,08 грн..

Відповідно до Довідки №96 від 27.12.2022 року, виданої Опорним закладом «Шабівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, спільний син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно навчався в зазначеному вище закладі з 01.09.2014 року по 16.06.2020 року та отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту НОМЕР_3 та додаток до нього 12 СП 158687.

Відповідно до довідки №40 від 31.08.2018 року, виданої ОСМ «Прибрежне», позивач ОСОБА_1 постійно мешкає на території ОСМ «Прибрежне» на ділянці № НОМЕР_4 у будинку, який належить ОСОБА_12 . Разом з ним проживають його діти, ОСОБА_3 , 2006 року народження та ОСОБА_3 , 2005 року народження.

Згідно довідки №48 від 26.04.2023 року, виданої Опорним закладом освіти «Випаснянський заклад загальної середньої освіти» Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався в зазначеному вище навчальному закладі у період з 01.09.2011 року по 01.09.2016 рік.

В характеристиці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданій 27.12.2022 року Опорним закладом «Шабівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області зазначено, що весь час у школі тато цікавився вихованням та навчанням сина. Відвідував батьківські збори, реагував на зауваження вчителів, не втрачав зв`язку з класним керівником. Мама з сім`єю не проживала, у вихованні сина участі не брала.

В свою чергу, відповідно до характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданій 09.06.2022 року Опорним закладом «Шабівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, батько не дуже цікавився навчанням та вихованням сина.

Відповідно до довідки №100 від 16.03.2023 року, з 14.09.2016 року по 08.08.2018 року спільний син сторін ОСОБА_3 навчався в МОУ СОШ 17 (муниципальное общеобразовательное учреждение средняя общеобразовательная школа №17).

Відповідно до повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №495/916/23 від 31.05.2023 року, спільний син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19.06.2018 року в`їхав на територію України, та після 18.03.2022 року неодноразово перетинав державний кордон України.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 , зазначили, що спільний син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав з батьком в с. Прибрежне, Білгород-Дністровського району, спільні сини сторін не хотіли проживати разом з відповідачкою в Російській Федерації, тому повернулися в Україну до батька.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , пояснили, що з 2014 по 2016 рік та 2018 по 2022 рік діти проживали з батьком та він здійснював їх утримання. З 2016 по 2018 рік діти проживали з матір`ю на території РФ. В 2014 році мати виїхала спочатку до РФ без дитини, а в 2016 році приїхала і забрала дитину до РФ. З 2018 року ОСОБА_3 повернувся з РФ та забезпечував дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, рішення суду не може ґрунтуватись лише на показах свідків, оджде інших належних та допустимих доказів в обґрунтованість своїх позивних вимог позивачем не надано.

Суд критично ставиться до характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданій 27.12.2022 року Опорним закладом «Шабівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів» Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в якій зазначено, що відповідачка з сім`єю не проживала, у вихованні сина участі не брала. Адже тим самим навчальним закладом було надано характеристику на іншого спільного сина сторін ОСОБА_3 , в якій зазначено, що батько не дуже цікавився навчанням та вихованням сина.

Таким чином, одним і тим же навчальним закладом було видано характеристики на спільних дітей сторін, які містять відомості, які суперечать один одному.

Не підтверджує факт того, що в період з 01.09.2014 року по 28.08.2016 року та з 19.06.2018 року по 08.08.2023 року, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав з батьком, покази свідків, які були допитані судом, оскільки вони були суперечливими та протилежними поясненням сторони позивача ОСОБА_1 , а періодичні виїзди відповідачки ОСОБА_2 за межі України не є належним та допустимим доказом того, що неповнолітній син сторін перебував на утриманні позивача ОСОБА_1 в зазначений вище період.

Одночасно суд звертає увагу сторін, що довідці №40 від 31.08.2018 року, виданої ОСМ «Прибрежне», в якій зазначено, що позивач ОСОБА_1 постійно мешкає на території ОСМ «Прибрежне» на ділянці № НОМЕР_4 у будинку, який належить ОСОБА_12 та разом з ним проживають його діти, ОСОБА_3 , 2006 року народження та ОСОБА_3 , 2005 року народження, не зазначено, з якого саме періоду спільний син сторін мешкає з позивачем за зазначеною вище адресою. Окрім того, судом було достеменно встановлено, що з 14.09.2016 року по 08.08.2018 року спільний син сторін ОСОБА_3 навчався в МОУ СОШ 17 (муниципальное общеобразовательное учреждение средняя общеобразовательная школа №17), що спростовує твердження, зазначені в цій довідці.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

У частині 3 статті 181 СК України зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (частина 2 статті 197 СК України).

Норми Сімейного кодексу України імперативно закріплюють обов`язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Тобто, незважаючи на те, де проживають батьки, вони повинні утримувати своїх дітей, позивач має сплачувати аліменти щомісячно з метою гармонійного розвитку дитини та його забезпечення.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судне бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними чином обґрунтованість підстави позову, а саме, наявність правових підстав для звільнення його від заборгованості по аліментам. Й, навпаки відповідачкою ОСОБА_2 повністю спростовано підстави позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідачка порушила його права. Тому у відповідності до ст.ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат

Враховуючи вищезазначене, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідивши в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності та допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», суд приходить до обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 ..

Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, витрати зі сплати судового збору, сплаченого ним під час звернення до суду з позовною заявою, слід віднести на рахунок позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268,273, 279, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Білгород-Дністровський відділ державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Савицький С.І.