Постанова

Іменем України

10 грудня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/18329/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області

від 24 квітня 2024 року

в складі судді Петришин Н. М.

у цивільній справі №361/4728/23 Броварського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неповнолітньою особою

У С Т А Н О В И В:

В червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 32 649,01 грн та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, завданої неповнолітньою особою.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 19 лютого 2023 року у м. Бровари Київської області неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рухаючись на електричному самокаті, без реєстраційного номера, здійснила наїзд на припаркований автомобіль «Сеат Леон» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачці. Внаслідок даного зіткнення транспортний засіб «Сеат Леон» зазнав механічних пошкоджень. Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.04.2023 у справі №361/2003/23 ОСОБА_1 - матір неповнолітньої ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП та на підставі ст. 22 КУпАП, звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Вказувала, що вона зверталася до страховика та МТСБУ з письмовим повідомлення про настання страхового випадку. Однак їй відмовлено у відшкодуванні завданої шкоди з підстав того, що електричний самокат, без номерного знаку, яким керувала неповнолітня ОСОБА_3 , не вважається транспортним засобом, який підпадає під ознаки, зазначені у п. 1.5, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу. Вартість відновлювальних робіт належного їй транспортного засобу становить 32 649,01 грн.

Також в обґрунтування позову вказувала, що внаслідок даної події вона отримала негативні емоції та переживання з приводу пошкодження її автомобіля, не мала можливості належним чином користуватися своїм транспортним засобом, що порушило звичний спосіб життя та призвело до необхідності докладання додаткових зусиль для нормалізації життя, що в свою чергу спричинило погіршення стану здоров`я.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2024 року року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що станом на день пошкодження автомобіля позивачки ОСОБА_3 вже виповнилося 15 років та як наслідок неправильно застосував положення статті 1179 ЦК Украни, якою визначено, що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімндцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

ОСОБА_1 вважала, що за таких обставин суд повинен був залучити неповнолітню ОСОБА_3 до участі у справі в якості відповідача, а її в якості законного представника неповнолітньої особи.

Вказувала, що позивачка не надала до суду жодних доказів того, що нею вчинялися дії щодо виявлення у неповнолітньої ОСОБА_3 майна, як рухомого, так і нерухомого, а суд в порушення ст. 1179 ЦК України не вирішив питання про наявність або відсутність майна в заподіювача шкоди - неповнолітньої ОСОБА_3 .

Також вказувала, що в її доньки ОСОБА_3 є майно, яке має певну ціну (мобільні телефони, ігрові приставки, спортивний велосипед, комп'ютер, тощо), але таке майно не входить до переліку речей, визначених Законом України "Про виконавче провадження", на яке може бути звернуто стягнення.

Резюмувала, що вона є неналежним відповідачем, оскільки позивачем не доведено, а судом достовірно не встановлено факт відсутності у заподіювача шкоди ОСОБА_3 майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди позивачу.

Суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення рахунок на оплату товару, якимй є неналежним доказом, що підтверджує розмір завданої шкоди.

На думку ОСОБА_1 , належним єдиним допустимим доказом розміру збитків, спричинених в результаті ДТП, є Методика товарознавчої та оцінки колісних транспортних засобів або акт прийому-передачі виконаних робіт.

Вказувала, що позивачка не довела, що відновлювальний ремонт капоту її автомобіля є економічно обґрунтованим та потребує заміни на нову деталь разом з відповідними ремонтними роботами.

Щодо незгоди з рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди зазначала, що суд задовольнив позовні вимоги в цій частині, посилаючись на те, що відповідачем не вживалося жодних дій щодо добровліьного відшкодування збитків та ремонту автомобіля. Проте, вона не погоджується з таким висновком суду, оскільки на пропозицію ОСОБА_2 відшкодувати їй в позасудовому порядку збитки вона запропонувала відвідати будь-яку станцію технічного обслуговування автомобілів з метою визначення дійсного розміру завданих збитків, на що позивачка відмовилася.

Суд, задовольняючи вимогу про стягнення моральної шкоди, не врахував поведінку позивачки, а саме паркування автомобіля з порушенням ПДР України, не встановив причинний зв'язок між діями ОСОБА_1 та завданою шкодою.

За наведених обставин просила скасувати заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідачка належним чином повідомлена про розгляд її апеляційної скарги на заочне рішення суду від 24.04.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін (а. с. 151-152).

Позивачка також належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги відповідачки на заочне рішення суду від 24.04.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін (а. с. 155).

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Спір у даній справі не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; ціна позову не перевищує тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а відтак справа розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль «Сеат Леон», державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Зі змісту постанови Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2023 року у справі №361/2003/23 вбачається, що 19 лютого 2023 року, у період часу з 15 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв., по вул. Київська, 302 в м. Бровари Київської області, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рухаючись на електричному самокаті здійснила наїзд на припаркований автомобіль «Сеат Леон», державний номерний знак НОМЕР_1 , чим порушила вимоги розділу 6.6 ПДР України. Враховуючи те, що ОСОБА_3 не досягла віку, з якого настає адміністративна відповідальність, тому її матір ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП та на підставі ст. 22 КУпАП звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

На час виникнення вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Сеат Леон», державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована на підставі полісу №ЕР від 04 лютого 2023 року у ПАТ «СК «ПЗУ Україна».

Згідно рахунку № НОМЕР_3 від 28 лютого 2023 року, наданого ТОВ «Інтерциклон», вартість відновлювальних робіт автомобіля марки «Сеат Леон», державний номерний знак НОМЕР_1 склала 32 649,01 грн.

ОСОБА_2 звернулася до ПАТ «СК «ПЗУ Україна» та МТСБУ із відповідними заявами про виплату страхового відшкодування внаслідок вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди

Згідно листів МТСБУ від 20 квітня 2023 року та ПАТ «СК «ПЗУ Україна» від 27 квітня 2023 року, позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що електричний самокат, без номерного знаку, яким керувала неповнолітня ОСОБА_3 , не вважається транспортним засобом, який підпадає під ознаки, зазначені у п. 1.5, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу.

Частинами 1, 2 статті 1179 ЦК України визначено, що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, застосувавши положення ст. 1179 ЦК України обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 32 649,01 грн.

Також суд першої інстанції, з'ясувавши, що внаслідок пошкодження майна позивачка зазнала душевних страждань, пов'язаних з відновленням транспортного засобу, була позбавлена можливості користуватися транспортним засобом, а також також те, що відповідачем не вживалося жодних дій щодо добровільного відшкодування збитків, у зв'язку з чим ОСОБА_2 вимушена була звертатися до суду, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 1179 ЦК України, оскільки не врахував, що на момент події ОСОБА_3 була неповнолітня, а відтак може самостійно, в межах належного їй майна, нести відповідальність за завдану шкоду. Проте позивачка не надала доказів відсутності майна в ОСОБА_3 , а суд, ухвалюючи рішення, в порушення статті 1179 ЦК України не з'ясував таких обставин.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки відповідачка посилаючись на такі обставини, не надала суду доказів наявності в її доньки ОСОБА_3 майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, як то передбачено ст. 1179 ЦК України.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржуване заочне рішення було ухвалено за відсутності відповідачки, яка про розгляд справи була повідомлена у відповідності до вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції в ухвалі від 04.09.2024 також вказав на те, що про розгляд справи відповідачка була повідомлена, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Крім цього, в ухвалі від 04 вересня 2024 року районний суд вказав на те, що в заяві про перегляд заочного рішення відсутні посилання на докази, які не долучені до матеріалів справи, але могли б мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Як вбачаєтьсся зі змісту заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 посилалася на те, що позивачкою не надано суду доказів відсутності майна в неповнолітньої ОСОБА_3 , а судом не з'ясовано таких обставин.

Разом з тим, ОСОБА_1 , вказуючи на недостовірність аргументів позивачки про відсутність в ОСОБА_3 майна, доказів протилежного не надає. Так, відповідачкою не було долучено до заяви про перегляд заочного рішення доказів наявності в ОСОБА_3 майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди (а. с. 58-73). Таких доказів не було долучено ОСОБА_1 і до апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення статті 1179 ЦК України.

З огляду на викладене колегія суддів також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що районним судом розглянуто позов до неналежного відповідача.

Відповідачка, заперечуючи проти розміру матеріальної шкоди не надала суду доказів на його спростування, а лише вказала на неналежність наданого позивачкою доказу, який підтверджує такий розмір.

Також відповідачка в апеляційній скарзі не навела обґрунтованих доводів на спростування висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд, задовольняючи позовні вимоги в цій частині безпідставно зазначив, що відповідачка не здійснювала жодних дій щодо добровільного відшкодування збитків та ремонту автомобіля, оскільки на пропозицію ОСОБА_2 в позасудовому порядку відшкодувати збитки вона запропонувала відвідати будь-яку станцію технічного обслуговування з метою визначення розміру завданої шкоди, на що позивачка відмовилася.

Колегія суддів не приймає до уваги такі аргументи скаржника, оскільки на їх підтвердження а ні до суду першої інстанції разом із із заявою про перегляд заочного рішення, а ні до апеялційної скарг не надано відповідних доказів. Більш того, в матеріалах справи містяться скриншоти переписки з ОСОБА_1 , де на пропозицію відшкодувати матеріальну шкоду згідно рахунку від 28.02.2023 в сумі 32 649,01 грн відповідачка відповіла, що може запропонувати лише 5 000 грн.

Доводи апеляційної скарги, що судом не встановлено причинного зв'язку між діями ОСОБА_1 та завданою моральною шкодою не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки як вказувалося вище відповідачку судовим рішенням визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 184 КУпАП (не виконання батьками обов'язків щодо виховання дітей), яке полягає в тому, що донька відповідачки пошкодила автомобіль позивачки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд при вирішенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди не врахував поведінку позивачки, а саме паркування автомобіля з порушенням ПДР України, також не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки це за наявності відповідних доказів може бути самостійним правопорушенням, і спростовує обставин завдання шкоди позивачці внаслідок дій дитини відповідачки.

Фактично доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до власного тлумачення відповідачкою норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, та обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська