Справа № 758/304/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання - Карпишиної К.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача-1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів у якому просить визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликається на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у шлюбних відносинах. У них народилось двоє дітей. За час перебування у шлюбних відносинах ними набуто у спільну сумісну власність квартиру шляхом внесення суми пайового внеску за квартиру ЖБК «Виноградар-8». Видано ордер на право зайняття квартири на ім`я ОСОБА_7 із сім`єю: дружина ОСОБА_8 та їх дочка ОСОБА_9 . У 1999 році подружжя припинило шлюбні відносини. Право приватної власності на квартиру зареєстровано у 2009 році на ім`я ОСОБА_6 04.09.2022 останній склад заповіт на усе майно, що належить йому на праві власності на ім`я дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер. Позивач наводить аргументи про те, що заповітом охоплено частку майна у розмірі 1/2, яка належить їй, адже квартира набута за час спільного провадження. У відповідності до ст. ст. 22. 28 Кодексу про шлюб та сім`я, який діяв на момент набуття спірного майна, останнє нажите за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, незалежного від того, що у подальшому припинило шлюбні відносини. Просить позов задовольнити.

Відповідачем ОСОБА_5 подано д осуду заяви про визнання позовних вимог. Просить позов задовольнити.

Відповідачем ОСОБА_4 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що померлий був членом ЖБК «Виноградар-8» та здійснив виплату пайового внеску у повному обсязі, а тому саме він став його власником у відповідності до ст. 384 ЦК України (в редакції на момент набуття майна). Позивач після припинення шлюбних відносин мала право на частину паєнагромадження та право поділу квартири у відповідності до ст. 146 ЖК України, однак цього не зробила. У 2009 році право власності було зареєстровано за померлим, адже чинності набув ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 3). Разом із тим, просить застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин щодо поділу майна подружжя у відповідності до ст.72 СК України, яка діяла на момент державної реєстрації прав власності на спірну квартиру за померлим. Саме з 2009 року позивач знала про порушення свого права, однак звернулась до суду за захистом свого порушеного права лише у 2024 році. Просить у позові відмовити.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Наводить пояснення про те, що позивач із ОСОБА_7 набули спірне майно за час перебування у шлюбних відносинах та внаслідок спільної праці колишнього подружжя, а відтак є їх спільною сумісною власністю, адже іншого письмовою згодою між ними не було встановлено. Факт реєстрації права приватної власності за померлим на спірне майно не припиняє статусу такого майна спільної сумісної власності колишнього подружжя. Просить позов задовольнити.

Відповідачем ОСОБА_4 подано до суду заперечення на відповідь на відзив. Наводить аргументи про те, що відповідно до примірного Статус ЖБК від 22.08.1991 пай може бути спільною сумісною власністю подружжя, а тому у разі розірвання шлюбу має право вимагати поділу квартири між членом ЖБК та дружиною члена ЖБК. Просить застосувати строк позовної давності з 27.04.1999, тобто з дати реєстрації припинення шлюбних відносин.

Ухвалою суду від 15.01.2024 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині.

29 січня 2024 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

15 березня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засідання представник позивача підтримав позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті.

У судовому засідання відповідач ОСОБА_1 та її представник заперечили проти позову з підстав викладених у заявах по суті. Просять застосувати строк позовної давності.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про час, дату та місце судового засідання, а відтак, враховуючи що сторона позивача та відповідача ОСОБА_1 та її представника не заперечують проти вирішення справи у їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача ОСОБА_5 що не з`явився.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного.

Суд установив, 11 жовтня 1975 року укладено шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу /а.с. 5/.

Шлюбні відносини припинено між подружжями 27 квітня 1999 року, що підтверджено копією повторного свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с. 9/.

За час шлюбних відносин у подружжя народилось двоє дітей: ОСОБА_10 та ОСОБА_4 /а.с. 15 зворотня сторона, 16/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть /а.с. 13/.

Попри те, на випадок смерті ОСОБА_6 зробив розпорядження щодо належному йому на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 та склад заповіт 04.09.2021, який зареєстровано у реєстрі за № 755 /а.с. 13 зворотня сторона/.

01 листопада 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу заведено спадкову справу № 16/2023 після смерті ОСОБА_6 /а.с. 17/.

Позивач заперечує щодо складу спадщини після смерті ОСОБА_6 , адже вважає, що таке майно складається не із цілої спірної квартири, а із 1/2 частини, адже інша частина у розмірі 1/2 належить позивачу, як колишній дружині померлого, оскільки таке майно набуто їх спільною працею у ЖБВ «Виноградар-8» за час спільного проживання як подружжя.

Суд установив, 04 серпня 1982 році видано ордер № 031012 серії Ж громадянину ОСОБА_6 , сім`я якого складається із трьох осіб, на право вселення в надане жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 . Сім`я: ОСОБА_6 , ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_10 (дочка) /а.с. 4 зворотня сторона, 5/.

Після припинення шлюбних відносин між колишнім подружжя, 03 червня 1999 року ЖБК «Виноградар-8» видано довідки № 10 та № 11 про те, що ОСОБА_8 є співвласницею квартири АДРЕСА_1 та нею сплачувався борг за квартиру у певному розмірі /а.с. 35 зворотня сторона, 36/.

Також 23 лютого 2009 року ЖБК «Виноградар-8» видано довідку № 8 про те, що ОСОБА_8 прописана та проживає за адресою - АДРЕСА_2 . Сума по квартирі виплачена повністю у 1992 році. Вартість квартири період здачі в експлуатацію в 1982 році була 10700,00 карбованців. /а.с. 7/.

01 вересня 2009 року ЖБК «Виноградар-8» видано довідку № 8 про те, що ОСОБА_6 , який є власником кооперативної квартири АДРЕСА_3 . сума пайового внеску за квартиру становить у розмірі 10700,00 карбованців. Сума сплачена у 1992 році у повному обсязі, що складає суму паєнакопичення 10700,00 карбованців. Громадянин ОСОБА_6 є членом ЖБК «Виноградар-8» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.06.1982 № 965 /а.с. 6 зворотня сторона/.

16 вересня 2009 року Головним управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності на підставі наказу від 10.09.2009 № 1392-С, яким посвідчено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 /а.с.75/.

Відповідно до листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 15.01.2024 № КВ-2024 № 1065 квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована у Бюро 30.09.2009 за реєстрованим № 856/279/31302 на підставі свідоцтва про право власності від 16.09.2009 /а.с. 75/.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України, з урахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, набуте подружжям у період шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності (стаття 16 цього ж Закону).

Отже, відповідно до статті 22 КпШС УРСР та статті 16 Закону України «Про власність», які діяли на час набуття майна подружжям, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Згідно з статті 28 КпШС УРСР у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа №6-843цс17), від 6 лютого 2018 року (справа №235/9895/15-ц), від 5 квітня 2018 року (справа №404/1515/16-ц), та у постанові Великої палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17).

Відповідно до частин 1 і 3 статті 15 Закону України «Про власність» (чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно (частина 1). Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом (частина 3).

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998, роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Статтею 384 ЦК України передбачено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року роз`яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 Постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України (справа №6-399цс17) зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Так, відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» (який був чинним з 15 квітня 1991 року та втратив чинність на підставі Закону N 997-V від 27.04.2007) праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до правових позицій викладених у п. 5-1 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» № 9 від 18 вересня 1987 року із послідуючими змінами, роз`яснив, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність" , п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Аналогічна норма містить у п. 43 Примірного статуту Житлово-будівельного кооперативу.

Відповідно до частин 1 статті 15 Закону України «Про власність» (чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 28 КпШС України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2022 року у справі №504/1126/19, провадження № 61-18866 св 21.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд установив, що спірна квартира придбана членом ЖБК ОСОБА_6 за час перебування у шлюбних відносинах із позивачем, які були припинені у 1999 році, тобто після виплати померлим усієї суми паєнагромадження, у зв`язку із чим останній набув у власність спірну квартиру. Однак доказів, які б підтверджували участь позивача у виплаті такого паєнагромадження, як спільними коштами та/або спільною працею подружжя у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України суд не надано, як і не наведено інших поважним причин та не підтверджено таких обставин відсутності самостійного заробітку у позивача на час повної виплати суми паю колишнім чоловіком, що унеможливлює надати такому майну статусу спільної сумісної власності.

Згідно з роз`яснень, наданих у пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.

При цьому також враховується, що виникнення права власності на будинки, споруди інше нерухоме майно, не залежало від державної реєстрації, до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції, що діє із 2004 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», діючого з 2004 року.

За правилами частин 1 і 4 статті 182 ЦК України, в редакції, що діяла із 2004 року, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1). Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4).

За правилами частини 4 статті 334 ЦК України, діючої із 01 січня 2004 року, із змінами внесеними Законом України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній з часу його прийняття з 2004 року, передбачалося, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17).

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що оскільки на момент набуття права власності ОСОБА_6 на кооперативну квартиру, законодавство не передбачало обов`язкової видачі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру та обов`язкової державної реєстрації права власності на таку квартиру, а відтак, з метою дотримання вимог «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та підтвердження свого права власності на спірне майно, ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на квартиру та провів державну реєстровці такого права у 2009 році.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_4 про застосування судом строку позовної давності, суд прийшов до наступного.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Суд прийшов до переконання про те, що позивач про порушення свого права на 1/2 частину спірного майна дізналась внаслідок смерті ОСОБА_6 , який за час свого життя розпорядився усім майно шляхом укладення заповіту, яке позивач вважала спільною сумісною власність. Учасником укладення заповіту позивач не була, а відтак не могла знати про порушення свого права.

У зв`язку із наведеним суд не установив підстав для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу наданого позивачами окремо, а також в їх сукупності, суд прийшов висновку, що обставини, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір, що підтверджено документом, який міститься у матеріалах справи, який необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач-1 ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач-2 ОСОБА_5 , місце проживання - АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 27 травня 2024 року.

Суддя О. І. Якимець