П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2024 року м. Київ

Справа №759/23293/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/11902/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Горбенко Н.О. 15 квітня 2024 року в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Боярської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 04 серпня 2014 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області було розірвано шлюб між нею та ОСОБА_2 .

У шлюбі у неї та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні сина, не проживає з ними, самоусунувся від виховання власної дитини.

В свою чергу, вона надає усі необхідні умови для забезпечення своєї дитини в матеріальному аспекті, та сприяє повноцінному моральному її розвитку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Боярської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків. При цьому суд виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано.

Не погодилась із зазначеним судовим рішенням позивач, нею подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на те, що посилання суду першої інстанції на те, що в судовому засіданні відповідач заперечив проти пред`явленого до нього позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків, не відповідають дійсності та спростовуються наявними в матеріалах справи документами та записом фіксування судового засідання технічними засобами.

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, надати докази та обґрунтування щодо заперечень проти позовних вимог.

Натомість, під час судових засідань, на яких був присутній відповідач, його власна позиція постійно змінювалася. Так, під час судового засідання 01 квітня 2024 року відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував щодо задоволення позовних вимог позивача. Однак, після підняття питання щодо заборгованості зі сплати аліментів, відповідач змінив свою позицію та заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. При цьому, заперечення проти позову відповідач обґрунтовував виключно начебто неправильним розрахунком суми боргу зі сплати аліментів, та тим, що начебто в нього наявні квитанцій про часткову сплату аліментів. Але, жодних документів та доказів до суду під час всього розгляду справи відповідачем так подано і не було.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо заперечення відповідача проти задоволення позову за необґрунтованістю та посилання відповідача на ненадання доказів позивачем умисного ухилення від батьківських обов`язків не відповідає обставинам справи.

Представник позивача також вказує на те, що судом першої інстанції посилання на правові позиції суду касаційної інстанції було здійснено вибірково із втратою контекстного змісту. При цьому постанови Верховного Суду не можуть прийматися судами інших інстанцій як абсолютні, оскільки кожна окрема справа має розглядатися за наявними у справах документами та доказами, на яких гуртуються позиції учасників справи.

Судом першої інстанції, не надано жодної оцінки викладеним позивачем, представником позивача та безпосередньо неповнолітнім ОСОБА_3 міркуванням, поясненням, фактам та доводам, зокрема поясненням сина про те, що відповідач участі у вихованні не приймає протягом багатьох років, його життям, розвитком, навчанням та спортивними успіхами не цікавиться, жодним чином не спілкується (як по телефону так і особисто) та не намагається знайти способи для спілкування, а також щодо фактів агресивної поведінки відповідача, та вчинення ним домашнього насильства.

Представник звертає увагу, що всі перелічені факти не заперечувались і відповідачем. Відмінна лише мотивація до таких вчинків. Відповідачем неодноразово заявлялося, що алкоголь він вживав із «побратимами з фронту». Проте, це не відповідає дійсності, оскільки відповідач ніколи не приймав участі у бойових діях. Більш того, станом на сьогоднішній день використав своє право на відстрочку від мобілізації.

Всі ці дії відповідача пояснюють причинно-наслідковий зв`язок між незаконною, аморальною поведінкою відповідача та ухиленням від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 .

Таким чином, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, які мають значення для її вирішення, що призвело до винесення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому процесуальним законом порядку.

Так, сторона позивача повідомлена через представника адвоката Козіна А.В., що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду /а.с.110,111,113/.

Відповідно до ч.5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідачу ОСОБА_2 судове повідомлення було направлено засобами поштового зв`язку, рекомендованим листом, за адресою задекларованого місця проживання, проте повернуто поштовим відділенням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с.29,114/.

Відповідно до п.3 ч. 8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У ч.ч. 1,3 ст.131 ЦПК України зазначено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Служба у справах дітей Боярської міської ради в листі від 31 жовтня 2024 року просили розглянути справу за відсутності їх представника, що є їх правом виходячи з положень ст. 43 ЦПК України.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи.

В порядку с.с.4,5 ст. 269 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23 лютого 2008 року /а.с.7/.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 серпня 2014 року у справі № 369/6862/14 розірвано шлюб між сторонами у справі /а.с. 14/.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 січня 2021 року у справі № 369/14146/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00 грн щомісячно з урахуванням щомісячної індексації, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 10 листопада 2020 року до досягнення дитиною повноліття /а.с.15-17/.

Згідно з розрахунком складеним в межах виконавчого провадження ВП НОМЕР_2 ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі станом на 20 вересня 2023 року в розмірі 85000,00 грн /а.с.18-20/.

З характеристик наданих Броварським академічним ліцеєм «Лідер», ГО «Спортивний клуб «Грізлі», Комунальним закладом «Спортивний клуб «Боярка» щодо дитини ОСОБА_3 , вбачається, що активну участь у вихованні дитини приймають мати ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 , батько ОСОБА_2 участі не приймає /а.с.21-23/.

Рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради Київської області від 12 жовтня 2023 року № 11/76 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі змісту висновку вбачається, що питання про позбавлення батьківський прави було розглянуто на підставі заяви ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку наведені підстави звернення ОСОБА_3 , а саме батько не приймає участі у його вихованні, матеріально не забезпечує, зловживає спиртними напоями, вимагає гроші на пиво у матері та її теперішнього чоловіка. Окрім даних виконавчого провадження про наявність заборгованості зі сплати аліментів, даних з місця навчання ОСОБА_3 щодо участі у його вихованні матері та відсутності участі батька, органом опіки та піклування було здійснено запит за місцем проживання батьків ОСОБА_2 і зі слів батька ОСОБА_2 - ОСОБА_5 дізнались, що ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями та через його поведінку виникають словесні конфлікти, про що він звертався до правоохоронних органів. Також органом опіки та піклування зазначено, що ОСОБА_2 відповідно до бази ІПНП «Амор» перебуває на профілактичному обліку в Фастівському районному управлінні поліції, як особа «Кривдник» /а.с.10-13/.

З протоколів судових засідань суду першої інстанції вбачається, що відповідач ОСОБА_2 заперечував проти заявлених позовних вимог /а.с.51-53,56-59/.

В силу ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

В порядку ч.ч. 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зав`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд з урахуванням практики ЄСПЛ неодноразово вказував на те, що тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц , у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, у постанові від 12 травня 2021 року у справі № 689/551/20-ц.

У постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 295/12593/19, від 23 лютого 2022 року у справі № 243/10188/19, від 18 травня 2023 року у справі №759/3563/22 вказано на те, що сама лише несплата відповідачем аліментів не є безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки існують інші правові механізми впливу на платника аліментів в разі допущення ним порушень (постанови).

Верховний Суд у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі №947/7448/22, від 24 квітня 2024 року у справі №726/433/23 наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 725/4424/18 Верховний Суд також вказав на те, що правовий аналіз п.2 ч.1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

У постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 Верховний Суд наголосив, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.

У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 зазначено, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім'я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

У постанові від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23 Верховний Суд вказав на те, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У постанові від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21 Верховний Суд зазначив, що необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання одного з батьків до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Аналогічний висновок наведений і в постанові Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі № 686/2794/24.

А отже судова практика у цій категорії справ є усталеною.

Верховний Суд уже звертав увагу і на те, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, від 29 березня 2023 року у справі № 754/7526/21,від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц, від 02 серпня 2023 року у справі № 707/1704/21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з матір`ю, яка вказує на те, що батьком не здійснюється належне виховання та утримання дитини, він фактично самоусунувся від їх виконання. Поряд з цим з матеріалів справи вбачається наявність складних відносин між батьками. Неприязні стосунки між батьками безумовно негативно впливають і на стосунки між дитиною і одним із батьків, що і призвело до небажання дитини спілкуватись із батьком.

В матеріалах справи наявні документи, які свідчать про наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 . Однак, сама лише несплата відповідачем аліментів не є безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки існують інші правові механізми впливу на платника аліментів.

З висновку органу опіки та піклування вбачається, що ними окрім характеристик на дитину і даних про заборгованість по аліментам, прийняті до уваги дані надані працівником поліції за місцем проживання батьків відповідача і зі слів батька відповідача. Разом з тим наведені характеристики не є характеристикою відповідача за місцем його проживання. А твердження зі слів інших осіб, які не були допитані в якості свідків, не можуть бути прийняті до уваги суду. Посилання у висновку на те, що відповідач перебуває на профілактичному обліку в Фастівському районному управлінні поліції, як особа «Кривдник» здійснено без конкретизації за які саме дії, коли вони були вчинені, відносно кого і на підставі якого рішення. В матеріалах даної цивільної справи відсутні витяг з відповідної бази даних та дані про притягнення відповідача до юридичної відповідальності.

При цьому у висновку не наведено обставин, які свідчать про необхідність застосування такого заходу впливу до відповідача, мотивів, якими керувався орган опіки та піклування, результатів обстеження умов проживання батька, психологічних характеристик дитини та батька, оцінки стосунків між ними, наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з його боку стабільної загрози для дитини, її здоров'я та психічного розвитку.

В матеріалах справи відсутні відомості про застосування органом опіки та піклування заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з батьком, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері, батька й дитини.

Виходячи з положень ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Вказаний висновок суду першої та апеляційної інстанцій ґрунтується на правових позиціях викладених у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Посилання сторони позивача на незаконну, аморальну поведінку відповідача не підтверджується матеріалами справи, стороною позивача не надані докази, які б свідчили про таке.

З матеріалів справи вбачається активна позиція відповідача під час розгляду справи про позбавлення його батьківських прав, надання своїх пояснень та заперечень щодо доводів, викладених позивачем, свідчить про відсутність винного умислу та нехтування своїми батьківськими обов`язками щодо дитини.

Враховуючи вищезазначене, позбавлення батьківських прав за встановлених судом обставин не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, апеляційний суд зауважує, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції вірно встановив відсутність подання позивачем належних, допустимих і достатніх доказів, ухилення відповідачем від виховання дитини за умови його винної поведінки та свідомого нехтування ним своїми обов`язками. У зв`язку з цим апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції достатньо повно та всебічно з`ясував обставини справи, врахував положення чинного законодавства та правові висновки наведені Верховним Судом у постановах, що є релевантними до спірних правовідносин, у зв`язку з чим дав належну правову оцінку спірним правовідносинам, що дає підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, підстави для компенсації відповідачеві понесених на стадії апеляційного перегляду справи судових витрат - відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук