КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/4192/24
УХВАЛА

05.12.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про поновлення процесуального строку на вчинення процесуальної дії та об`єднання зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, з первісним позовом по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 11.06.2024 року, звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 18 вересня 1993 року Виконкомом Одеської міської ради народних депутатів Палацом урочистих подій, актовий запис №1370 від 18.09.1993 року.

У відповідності до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20.06.2024 року на підставі вищевказаної позовної заяви відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

11.11.2024 року представник відповідачки ОСОБА_1 Вовк Олександр Євгенович надав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення.

У судовому засіданні 11.11.2024 року представник відповідача клопотав про об`єднання зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом, а також просив поновити процесуальний строк на вчинення даної процесуальної дії, про що також наголошено у зустрічному позову, без викладення і доведення жодної підстави в поновлення відповідного строку та поважності його пропуску.

Позивач та його представник у підготовчому судовому засіданні заперечували проти об`єднання зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зустрічну позовну заяву та оглянувши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно п. 3 ч. 1 статті 49 ЦПК України, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Частиною 1 та 2 статті 193 ЦПК України визначено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Згідно з ч. 3 статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження в цій справі відкрито на підставі ухвали судді від 20.06.2024 року, якою визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний термін з дня отримання копії цієї ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву.

09.09.2024 року представник відповідач ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується вчиненим ним підписом на поданій заяві про ознайомлення з матеріалами справи, яка надійшла до суду 07.08.2024 року за вх. №478863.

17.09.2024 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву,в якому не повідомлялось сторони відповідача про жодний намір на реалізацію процесуального права і звернення до суду з зустрічним позовом.

Отже, п`ятнадцятиденний термін на подання відзиву на позовну заяву, як і на реалізацію процесуального права з подання зустрічного позову, у сторони відповідача закінчився 24.09.2024 року включно.

За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що зустрічна позовна заява відповідача подана з пропуском процесуального строку на вчинення відповідної процесуальної дії терміном більше двох місяців.

Статтею 120 ЦПК України встановлено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

У відповідності до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 127 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Судом враховується, що встановлення строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених ЦПК України, певних процесуальних дій.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку на подання до суду заявлених доказів, суд враховує принцип верховенства права та судову практику Європейського Суду з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справа "Ілхан проти Туреччини" (№ 22277/93 від 27.06.2000 року § 59).

Як вбачається, відповідач, через представника заявляючи клопотання у формі вимоги зустрічної позовної заяви про поновлення процесуального строку на вчинення процесуальної дії з подання зустрічного позову не наводить жодних підстав для його поновлення, як і доводів щодо поважності причин його пропуску.

Отже, посилання відповідача на підстави для поновлення процесуального строку є взагалі безпідставними, необґрунтованими, а матеріали справи не містять доказів, що свідчать про наявність об`єктивних, непереборних, незалежних від волі сторони відповідача обставин, що перешкоджали вчасній реалізації процесуальних прав з подання зустрічного позову.

Судом враховується, що у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається.

У ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Приймаючи викладене, клопотання відповідача про поновлення процесуального строку задоволенню не підлягає, за наслідком чого, в межах встановлених процесуальним законодавством наслідків подання зустрічної позовної заяви з порушенням визначеного порядку і строку, суд вважає, що у відповідності до вимог частини 3 статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява підлягає поверненню відповідачеві ОСОБА_1 .

Також судом враховується, що Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений законом.

Процесуальні дії судді чітко врегульовані нормами ЦПК, які повинні правильно розумітися сторонами і застосовуватися, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду.

Отже, процесуальні вимоги визначені Законом є рівними для усіх учасників судового процесу, а відтак зазначене не свідчить про занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог та в жодному разі не робить суд недоступним для відповідача, як заявника зустрічної позовної заяви, оскільки в контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню, а повернення зустрічного позову на підставі ч.3 ст.194 ЦПК України жодним чином не порушує його право на судовий захист та не перешкоджає на звернення до суду з окремим позовом в порядку, передбаченому главою 2 розділу ІІІ ЦПК України.

Керуючись ст. 193, 194, 260, 352-354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про поновлення процесуального строку на вчинення процесуальної дії з подання зустрічного позову залишити без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення повернути заявникові.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що вона має право звернутися до суду із зазначеним позовом у загальному порядку в порядку передбаченому ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали суду складено 10.12.2024 року.

Головуючий Л. В. Калініченко