Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1900/23

11 червня 2024 року Богородчанський районний суд

Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Решетова В. В.,

з участю секретаря Остапишин І. Р.

позивача та представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідача та представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом (з уточненими позовними заявами) до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та просить зобов`язати останніх усунути перешкоди в користуванні ним земельною ділянкою площею 0.1094га, кадастровий №:01:004:0322 для ведення особистого селянського господарства, та усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0.21га кадастровий №:01:004:0325 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських споруд, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу відповідачами незаконно встановленої огорожі - металевої сітки довжиною 36,0м та довжиною 35,3м відповідно, загальною площею 43,2 м2 та 42,4 м2 відповідно, а також зобов`язати відповідачів не порушувати його право власності, тобто не встановлювати огорожу на його земельних ділянках.

Позов обґрунтовано тим, що позивачу належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0.1094 га, кадастровий №:01:004:0322 для ведення особистого селянського господарства, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №04.

Також позивачу належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0.21 та кадастровий №:01:004:0325 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав, на якій знаходиться будинковолодіння, а саме будинок площею 71,5 м2, та літня кухня та інше, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав, реєстраційний номер №204.

Відповідач ОСОБА_3 , є межівником земельної ділянки позивача, користується своєю земельною ділянкою без документів, самовільно без узгодження позивачем поставив на земельній ділянці останнього металічну огорожу, яка складеться з металевих стовпців та металевої сітки, що підтверджується довідками з КП «ПВАПБ» Івано-Франківської районної ради.

В добровільному порядку зробити демонтаж огорожі він відмовився та своїми діями чинить йому перешкоди в користуванні його земельними ділянками, які полягають в тому, що огорожа стоїть на земельній ділянці позивача впритул до літньої кухні, яку він не має можливості обслуговувати (поставити ринви, відремонтувати покрівлю, поштукатурити стіни) таким чином, неможливо зробити зовнішній ремонт кухні.

Відстань від кухні до встановленої огорожі складає декілька сантиметрів, а згідно ДБН має бути не менше 1 метра. Окрім того, огорожа відповідачем встановлена таким чином, що літня кухня позивача частково, приблизно 40 см, знаходиться на земельній ділянці відгородженій відповідачем, що робить обслуговування та ремонт взагалі неможливим. Фактично відповідач самовільно змінив межі земельних ділянок. У зв`язку з викладеним, позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав, та просить позов задовольнити.

Ухвалою від 13 грудня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою від 01 квітня 2024 року залучено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, в якості співвідповідача ОСОБА_5 .

20.05.2024р., представником відповідачів подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вимоги ОСОБА_1 відповідачі не визнають, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи відзиву обґрунтовані наступним.

Рішенням тринадцятої сесії двадцять першого скликання Росільнянської сільської ради від 28.12.1993 року чоловікові співвідповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_6 було передано у приватну власність 4 земельні ділянки, включаючи ті, які межують з позивачем ОСОБА_1 .

Згідно з додатком до рішення Росільнянської сільської ради від 28.12.1993 року уже були встановлені та погодженні межові знаки між чоловіком ОСОБА_5 та померлим батьком позивача - ОСОБА_7 , як власником суміжної земельної ділянки. Після смерті чоловіка, ОСОБА_5 являється єдиною законною спадкоємицею.

Крім того, план перенесення земельних ділянок в натуру (на місцевості) не є допустимим доказом заволодіння відповідачями частиною земельної ділянки позивача, так як не отримано вказаного порядку відновлення меж тому, що не використовувались дані на земельну ділянку відповідача, а тільки використовувавсь дані на земельну ділянку позивача, що слідує з тексту вказаного акту та опису меж тільки земельної ділянки позивача. Геодезистами не було складено зведений план фактичного землекористування та конфігурації, що відповідає документації на земельну ділянку ОСОБА_1 .

Окрім того, станом на 2014-2015 рр. (на момент приватизації ОСОБА_1 земельних ділянок) діяла Інструкція про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, згідно пункту 3.10 якої середньоквадратична похибка місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, геодезичних мереж згущення, міських геодезичних мереж не повинна перевищувати у селах - 0, 3 м.

Акт комісії Дзвиняцької сільської ради від 13.12.2023р., теж не є недопустимим доказом заволодіння відповідачем частиною земельної ділянки позивача, оскільки відсутні дані, що сільська рада має ліцензію на виконання робіт із землеустрою відповідно до вимог ст. 26 ч. 2 ЗУ «Про землеустрій».

Щодо довідок, виданих КП "ПВАПБ" Івано-Франківської районної ради в редакції від 01.12.2023 р. та 02.04.2024 року, у відзиві звертається увага, на те, що сам позивач надав невірні дані щодо розміру огорожі, яка проходить між земельною ділянкою співвідповідачки та земельною ділянкою позивача, кадастровий номер 260488201:01:004:0325 (довідка в редакції від 01.12.2023р). Окрім того, зі змісту доданих до позову довідок не зрозуміло ким безпосередньо та за допомогою якої обчислювальної техніки проводились обміри, що бралось до уваги при формуванні даних довідок. Крім того, відсутні дані, що вказана організація має ліцензію на виконання відповідних робіт.

Отже, відповідач вважає, що позивачем порушено правила добросусідства та межі належної відповідачу земельної ділянки. На підставі зазначеного вище просять відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідачів в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Свідок ОСОБА_8 , яка являється сертифікованим землевпорядником, в судовому засіданні пояснила, що між нею та позивачем ОСОБА_1 була усна домовленість, за умовами якої вона повинна була прийти та виміряти межу приватизованої земельної ділянки. Вона взяла інформацію технічної документації ДЗК та по GPS координатам на місці, виявила що паркан виходить за межу з ділянкою відповідача, яку було визначено на момент приватизації. Дані які свідок брала з кадастру відповідають встановленій нею межі ділянки позивача. Однак всі земельні ділянки сторін свідок не вімірювала, загальну площу замельних ділянок сторін не встановлювала. Щоб виявити помилку в межі земельної ділянки, слід провести експертне дослідження всієї земельної ділянки. Вважає що помилка була допущена ще в 2014 році в ході проведення приватизації, внаслідок якої могли бути помилково внесені неточні дані в ДЗК. Тому неможливо стверджувати, що саме відповідачі порушили межу.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які доводяться відповідачу невісткою та сусідкою, в судовому засіданні пояснили, що їм відомо про спір між сусідами за межу, який виник два роки тому. Підтвердили, що на місці старого дерев`яного паркану, який з часом згнив, ОСОБА_3 у 2022 році був зведений новий металевий, на тому самому місці що і старий дерев`яний без порушення меж.

Свідок ОСОБА_11 , яка доводиться дружиною позивача, в судовому засіданні пояснила, що була свідком як сусід, разом із сином та зятем, встановлювали новий металевий паркан. Але коли встановлювали металеві стовпці для нового паркану, то старого вже не було близько 10 років, тому вважає, що сусід скористався цією можливістю та зсунув межу на 30 сантиметрів. Підтвердила, що металеві стовпці під літньою кухнею забрала сама. Різницю між стовпами дерев`яними та металевими не міряла, тому не може сказати відстань, оскільки з приводу цього до них приходила спеціаліст.

Вислухавши представника позивача, позивача, відповідача, представника відповідачів та свідків, дослідивши подані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0.1094 га, кадастровий №:01:004:0322 для ведення особистого селянського господарства, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №04.

Також позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0.21 та кадастровий №:01:004:0325 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав, на якій знаходиться будинковолодіння, а саме будинок площею 71,5 м2, та літня кухня та інше, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав, реєстраційний номер №204.

Відповідно до рішення тринадцятої сесії двадцять першого скликання Росільнянської сільської ради від 28.12.1993 року чоловікові співвідповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 було передано у приватну власність 4 земельні ділянки, включаючи ті, які межують з позивачем ОСОБА_1 , загальна площа 0,2760, які перебувають у користуванні відповідача ОСОБА_3 .

Згідно ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до ст. 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Згідно ч. 3 ст.106 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду.

Частиною 6 ст. 106 Земельного кодексу України встановлено, що власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок.

Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як встановлено з досліджених в судовому засіданні доказів, твердження позивача ОСОБА_1 щодо порушення відповідачем ОСОБА_3 меж його земельної ділянки, не знайшло свого підтвердження.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_3 чи ОСОБА_5 своїми діями порушили права позивача ОСОБА_1 , стороною позивача до суду не надано.

Щодо доводів позивача про незаконне перенесення межі відповідачем, що нібито підтверджується актом комісії Дзвиняцької сільської ради від 13.12.2023р. (а.п. 31) та планом перенесення меж з/д в натурі (на місцевість) (а.п. 7), то суд до викладених в них відомостей відноситься критично.

Як акт, так і план (а.п. 7, 31) засновані на обмірах межі між земельними ділянками належними сторонам по справі, який проводила ФОП ОСОБА_8 .

З показів свідка ОСОБА_8 , допитаної в судовому засіданні встановлено, що помилку могли допустити ще в 2014 році в ході проведення приватизації, дані внесені в ДЗК неточні, і не можна стверджувати, що саме відповідач порушив межу. Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 повідомила, що не проводила обмір всіх земельних ділянок належних сторонам та всіх меж таких ділянок. Свідок обмежилась лише встановленням на місцевості межі між земельними ділянками сторін. При чому повідомила, що її виміри не вказують на порушення межі між земельними ділянками відповідачами.

Оскільки відомості викладені в акті та в плані (а.п. 7, 31) спростовуються показами свідка ОСОБА_8 , за вимірюванням якої складався даний акт, то суд не може прийняти викладені в ньому відомості як доказ порушення межі земельної ділянки з боку відповідача. Крім того, відповідачем надано інший план меж земельних ділянок (а.п. 112), складений ТОВ «Юридично-земельний центр», який містить протилежні відомості про порушення межі між земельними ділянками саме з боку позивача.

Вказані плани (а.п. 7, 31, 113) складені в позасудовому порядку на вимогу сторін, кожна з яких зацікавлена у документальному підтвердженні сформульованого кожною стороною завдання. Позивачем не надано відомостей наявності у сільської ради ліцензії на виконання робіт із землеустрою при складанні Акту від 13.12.2023 року, відповідно до вимог ст. 26 ч. 2 ЗУ «Про землеустрій».

Щодо довідок, виданих КП "ПВАПБ" Івано-Франківської районної ради в редакції від 01.12.2023 року (а.п.12, 13) та у виправленій редакції від 02.04.2024 року (а.п. 129), то суд не приймає їх як належний на допустимий доказ, оскільки інформація, яка міститься в даних довідках з часом виправлена, необґрунтована, без пояснень і наведення проведених обмірів та розрахунків, відповідно не може бути покладена в основу рішення.

За наявності суперечливих та взаємовиключних доказів поданих сторонами, судом неодноразово вході розгляду справи роз`яснювалось право заявити клопотання про проведення відповідної земельно-технічної експертизи для остаточного вирішення питання наявності чи відсутності порушення меж земельних ділянок. Однак сторони в судовому засіданні категорично відмовились від проведення експертизи.

План перенесення меж від 20.10.2023 року(а.п. 7) поданий позивачем містить відомості про порушення його межі з боку відповідачів і тієї дерев`яної частини паркану, яка встановлювалась його батьками та ним самим. І щодо цієї дерев`яної частини паркану позивачем позовні вимоги не заявляються.

Відомості Актів встановлення меж земельної ділянки від 06.03.2014 року та 04.03.2014 року про відсутність межі в натурі «умовно по землі» та про проходженні межі «по дерев`яній огорожі» не відповідають наявним у справі світлинам, на яких зафіксовано наявність дерев`яного паркану між спірними земельними ділянками. Питання часу відображення стану огорожі в актах та на світлинах не відноситься до предмету дослідження у даній справі, однак з пояснень сторін вбачається наявність залишків дерев`яних стовпців на місці паркану, які слугували орієнтиром для встановлення на їх місці металевої огорожі.

Переконливих доказів порушення прав позивача з боку відповідачів суду не надано. Сторонами не проведене експертне дослідження для встановлення не лише порушеного права позивача, а і способу його відновлення.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищезазначеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою і відновлення меж землекористування відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, та позивача звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір покладається на рахунок держави.

На піставі ст. 91,103,106,107, 152 ЗК України та керуючись ст.ст. 12,81, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя В.В. Решетов