ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8459/24 Справа № 201/4047/22 Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2024 року по справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування нерухомого майна та приведення його у попередній стан, зобов`язання вчинити певні дії, припинення права власності та скасування державної реєстрації, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2022 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування нерухомого майна та приведення його у попередній стан, зобов`язання вчинити певні дії, припинення права власності та скасування державної реєстрації, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що житловий будинок літ. А-5 по АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста.

На підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 05 червня 2000 року № НОМЕР_1 , яке видано КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації (долі КП ДМБТІ) на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, квартира АДРЕСА_2 житловою площею 122,4 кв.м., загальною площею 185,3 кв.м., зареєстрована з наступним розділом часток: за ОСОБА_5 (36/100 частин), за ОСОБА_4 (36/100 частин), за ОСОБА_3 (14/100 частин), за ОСОБА_6 (14/100 частин).

Рішенням від 18 жовтня 2012р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська постановлено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , Дніпровської міської ради задовольнити, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2013р. визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_4 , житловою площею 75,5 кв.м. загальною площею 186,3 кв.м, приміщення № 2 - мансарду, загальною площею 184,3 кв.м., всього по квартирі загальна площа 386кв.м.

Надалі право власності на цю квартиру перейшло від відповідача у цій справі ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , який провів реконструкцію шляхом поділу квартири на АДРЕСА_5 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020р. апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено у повному обсязі, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2012р та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2013р. у справі № 412/8124/2012 скасовані з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи обидва рішення, апеляційний суд вказав, що матеріали справи не містять письмових доказів щодо передачі у власність відповідачів (або позивача) частини мансардного поверху площею 184,3 кв.м та сходової клітини площею 15,4 кв.м які є самочинно приєднаними місцями загального користування, відповідно до копії технічного паспорта від 05.12.2012 року. Місцевий суд неправомірно визнав право власності за фізичною особою на зазначені вище приміщення загального користування у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , чим сприяв незаконному заволодінню нерухомим майном, без дотримання спеціальної процедури передання приміщень загального користування у приватну власність, що порушило права та законні інтереси територіальної громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

23 жовтня 2021р. відповідач ОСОБА_2 подарував квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 - відповідачу ОСОБА_7 , квартиру АДРЕСА_4 відповідачу ОСОБА_8 , а власником квартири АДРЕСА_4 в залишився.

Тому позивач Дніпровська міська рада просить:

-витребувати від ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради горище та сходову клітину в житловому будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 привести у попередній стан, що існував до реконструкції горища та сходової клітини в житловому будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності із закриттям розділу на об?єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 470,4 кв.м, житловою площею 75.5 кв.м що складається з 1- хол, 2-кухня-ідальня, 3-санвузол, 4-житлова, 5-житлова, 6-гардеробна, 7-хол, 8-санвузол, 9-кухня-ідальня, 10-житлова, І-балкон, II-балкон, II-балкон; 1-сходова клітина, літ. МС - мансарда за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

-припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності із закриттям розділу на об?єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 82,0 кв.м, житловою площею 17,8 кв.м, в житловому будинку літ А-5 яка складається з: 1 - хол, 2-санвузол, 3 - кухня-їдальня, 4-житлова, І-балкон, за ОСОБА_2 , ОСОБА_9 ;

-припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності із закриттям розділу на об?єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 104,3 кв.м, житловою площею 57,7 кв.м, в житловому будинку літ А-5 яка складається з: 1 - хол, 2- кухня-ідальня, 3-санвузол, 4-житлова, 5-житлова, 6-гардероб, І-балкон, І1-балкон за ОСОБА_2 , ОСОБА_9 ,

-припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності із закриттям розділу на об?єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 90,9 кв.м, житловою площею 63,2 кв.м, в житловому будинку літ А-5 яка складається з 1-хол, 2-гостина, 3-житлова, 4-санвузол, 5-кухня, І-лоджія за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,

-припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності із закриттям розділу на об?єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 81,9 кв.м, житловою площею 23,9 кв.м, в житловому будинку літ А-5 яка складається з 1 - кухня-гостина, 2-житлова, 3-санвузол, за ОСОБА_2

-припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності із закриттям розділу на об?єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 83,2 кв.м, житловою площею 17,1 кв.м, в житловому будинку літ А-5 яка складається з 1-хол, 2 - кухня-гостина, 3-санвузол, 4-житлова, за Берелет В.О., ОСОБА_9 ;

-вирішити питання судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування нерухомого майна та приведення його у попередній стан, зобов`язання вчинити певні дії, припинення права власності та скасування державної реєстрації, третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відмовлено.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська міська рада посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає те, що суд першої інстанції не звернув уваги на порушені права Дніпропетровської міської ради в частині незаконного володіння горищем у житловому будинку АДРЕСА_1 , та не дослідив постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 411/124/2012, якою апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено у повному обсязі, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2012р та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2013р. у справі № 412/8124/2012 скасовані з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, тобто правовстановлюючий документ на підставі якого за ОСОБА_1 визнано право власності, скасовано та встановлено обставини відсутності права власності на частину мансардного поверху площею 184, 3 кв.м. та сходової клітини площею 15,4 кв.м. в житловому будинку літ. А-5 за адресою АДРЕСА_1 .

Також, звертають увагу на те, що внаслідок самочинного переобладнання мансарди з володіння Дніпровської міської ради поза її волею на підставі обставини, яка у подальшому відпала вибула частина нежитлової будівлі (горище) за адресою АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мякотченко Л.М., яка діє в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням від 18.10.2012р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_3 (т.1, а.с.80-81).

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2013 року визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_6 -5 по вул. Фучика, 2 у м. Дніпропетровську, без прийняття в експлуатацію (т.1, а.с.82).

11.11.2013р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно внесений запис № 3476890 про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення від 18.10.2012р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (т.1, а.с.21).

21.09.2016р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу цієї квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за р.№ 2084 (т.1, а.с.39-40).

Розпорядженням № 231 від 31.07.2020р. Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (т.1, а.с.41) за заявою ОСОБА_2 узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_7 , після узаконення вважати загальну площу квартири 104,3 кв.м., житлову площу квартири 57,7 кв.м.; квартиру АДРЕСА_4 утворено внаслідок роз?єднання квартири АДРЕСА_4 .

Розпорядженням № 232 від 31.07.2020р. Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (т.1, а.с.42) за заявою ОСОБА_2 узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_7 , після узаконення вважати загальну площу квартири 90,9 кв.м., житлову площу квартири 63,2 кв.м.; квартиру АДРЕСА_4 б утворено внаслідок роз?єднання квартири АДРЕСА_4 .

Розпорядженням № 233 від 31.07.2020р. Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (т.1, а.с.43) за заявою ОСОБА_2 узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_7 , після узаконення вважати загальну площу квартири 81,9 кв.м., житлову площу квартири 23,9 кв.м.; квартиру АДРЕСА_4 в утворено внаслідок роз?єднання квартири АДРЕСА_4 .

Розпорядженням № 234 від 31.07.2020р. Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (т.1, а.с.44) за заявою ОСОБА_2 узаконено внутрішнє перепланування з переобладнанням квартири АДРЕСА_7 , після узаконення вважати загальну площу квартири 82,0 кв.м., житлову площу квартири 17,1 кв.м.; квартиру АДРЕСА_4 утворено внаслідок роз?єднання квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_4 .

04.08.2020р. право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 погашено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі поділу об`єкта нерухомого майна з закриттям розділу (т.1, а.с.21, 54), і внесені нові записи, вже стосовно квартир які утворилися після узаконення Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради переобладнань 34, 34а,34б,34в,34г (див Інформацію з реєстрів на а.с. 16-19, 24-38 т.1).

29.09.2020р. постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2012р. та додаткове рішення цього ж суду від 21.01.2013р. скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності (т.1, а.с.83-86).

23.10.2021р. ОСОБА_2 подарував квартири АДРЕСА_8 ОСОБА_10 , а власником квартири АДРЕСА_4 в залишився сам (т.1, а.с. 46-53).

Право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_1 згідно рішення суду, в якому вказано, що саме він, ОСОБА_11 , провів переобладнання мансарди, а ОСОБА_2 в подальшому здійснив поділ спірного нерухомого майна на окремі квартири. Отже, у цій справі наявні підстави для зобов?язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 привести горище у стан, що існував до початку переобладнання. В подальшому при реалізації спірного майна (горища та сходової клітини) не було дотримано процедуру його відчуження, останнє вибуло від власника поза волею останнього, а тому підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Дніпро.

Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (т.2, а.с.17-19), у Реєстрі об?єктів права комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 є запис про житловий будинок літ. А-5, загальною площею 3265,7 кв. м, балансоутримувач Комунальне підприємство «Жилсервіс-14» Дніпровської міської ради. За інформаційними відомостями (форма. 2), наданими балансоутримувачем до Реєстру на 01.10.2020, відповідно до рішення міської Ради народних депутатів від 27.11.1991 № 46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської Ради народних депутатів» належить до комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади.

Рішенням від 02.03.2011р. Дніпровської міської ради вирішено провести реорганізацію комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради, шляхом передачі з їх балансу на баланс комунальним житлово-експлуатаційним підприємствам, підпорядкованим департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради, жилі будинки (додатки 1-7), за винятком нежилих приміщень в жилих будинках, призначених для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, які не входять до житлового фонду та передаються на баланс Комунальному підприємству «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради (додаток 8). При цьому не підлягають передачі на баланс Комунальному підприємству «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні) в жилих будинках (т.2, а.с.10).

Згідно відповіді № 5181 від 07.05.2024р. КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради та інформації № 362404598 від 18.01.2024р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його архівної складової частини щодо об`єкта нерухомого майна (щодо багатоквартирного будинку) за адресою: АДРЕСА_1 , всі квартири в зазначеному багатоквартирному будинку приватизовані.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що із матеріалів справи не вбачається порушення прав позивача.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази

за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків, що позовні вимоги Дніпровської міської ради не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що внаслідок самочинного переобладнання мансарди з володіння Дніпровської міської ради поза її волею на підставі обставини, яка у подальшому відпала вибула частина нежитлової будівлі (горище) за адресою АДРЕСА_1 , не приймаються до уваги, виходячи із наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, зокрема, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче- огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території.

Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» який набрав чинності 22.07.1992, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Частиною другою статті 10 цього Закону передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», який набрав чинності 04 січня 2002 року, передбачає, що «Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин».

Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності 01 липня 2015 року, зокрема ст. 1 передбачено, що «Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна». Частина 1 статі 5 Закону зазначає, що «Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників».

Такі висновки підтверджуються рішенням Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі №4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_12 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей і, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і та ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників, багатоквартирного будинку».

Окрім того, у рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_13 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс 19).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №915/1096/18, від 18 липня 2018 року у справі №916/2069/17, від 22 листопада 2018 року у справі №904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі №906/1169/17, від 06 серпня 2019 року у справі №914/843/17, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належить спірне приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик такого.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного житлового будинку, відтак належить мешканцям будинку, а не органу місцевого самоврядування.

Враховуючи наведені вище норми закону та встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірні приміщення позивачу одноосібно ніколи не належали на праві власності, а тому позовні вимоги є безпідставними, оскільки суб`єктами права спільної власності є усі співвласники багатоквартирного будинку.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, з посиланням на докази згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України, тоді як суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради- залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: