УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2024 року

м. Київ

справа № 347/1660/22

провадження № 61-6902ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Орловою Юлією Павлівною, на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 травня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Кутської селищної ради Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Кутської селищної ради Івано-Франківської області, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2013 року. У них народилося двоє дітей. Стосунки між ними не склалися, тому рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2020 року шлюб між ними розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати із позивачкою. Також позивачка звернулася до суду про стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей і її позов суд задовольнив та вирішив стягувати аліменти у твердій грошовій сумі, по 1 500,00 гривень, щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Після розірвання шлюбу вони з чоловіком припинили сімейні стосунки та спільно не проживали. З травня 2020 року по даний час відповідач не цікавився дітьми, їхнім життям та інтересами, не спілкувався з ними, не піклувався про їх здоров`я, жодного разу за цей період не відвідував дітей, не цікавився навчанням сина ОСОБА_4 , який є учнем 4 класу Тюдівського ліцею Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області та не контактує з учителями ліцею. Дочка відвідує Тюдівський заклад дошкільної освіти (ясла садок) «Джерельце» і батько не контактує з дочкою, не контактує з керівником закладу та вихователями, не оплачував харчування дитини в закладі. ОСОБА_2 не бере участі у матеріальному утриманні дітей та він навмисно ухиляється від аліментів, станом на 10 серпня 2022 року борг становить 85 000,00 грн. Після розірвання шлюбу всі обов`язки по вихованню та утриманню дітей лягли на позивачку. Перешкод у спілкуванні відповідачу з дітьми вона ніколи не чинила, тому просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року,у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не надала беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, вчинення насильства відповідачем по відношенню до дитини, або наявності інших обставин, які в силу приписів частиною першою статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітніх дітей, в якому комісія фактично встановила факт ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків щодо виховання та утримання дітей, міг бути складеним без врахування всіх обставин справи, зокрема без з`ясування причини, за яких відповідач позбавлений можливості спілкуватися з дітьми, без перевірки обставин, які можуть створювати перешкоди відповідачу у виконанні ним своїх батьківських обов`язків, тим паче, що у світі та Україні з 2019 року був введений карантин через коронавірусну інфекцію, через що обмежувався рух транспортних засобів, пересування громадян та встановлювалися інші обмеження, а також вже другий рік триває воєнний стан, й з урахуванням відсутності за місцем проживання відповідача, який є молодий за віком, що дозволяє йому захищати країну в умовах російської агресії. Отже стверджувати, що він міг виконувати свої батьківські обов`язки, проте умисно їх не виконував, не можна. Тому висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду, є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що поведінка ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. У частині шостій статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

12 травня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, з пропуском строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі міститься клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивовано тим, що строк пропущений за поважних причин, оскільки представник заявника отримала повний текст оскарженого судового рішення лише 15 квітня 2024 року.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд на підставі статті 390 ЦПК України поновлює його.

Підставою касаційного оскарження позивач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 490/10338/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 211/559/16-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 12 січня 2022 року у справі № 640/15771/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 та № 753/2025/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення винесено всупереч нормам Конституції України, ЦПК України, Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини, усталеної практики Європейського суду з прав людини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про охорону дитинства», суди не вислухали думку дітей щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, не встановили фактичні обставини справи, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, будучи повідомленим належним чином про розгляд комісією питання доцільності позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, на такий розгляд не з`явився, що свідчить про його байдужість та небажання займатися їхнім вихованням та цікавитися їх долею. Суди встановили, що саме позивачка самостійно займається вихованням, розвитком та несе обов`язок по утриманню дітей, проте відповідач не надав будь-яких доказів на їх спростування, в судові засідання не з`являвся. Також судові рішення не містять мотивування відхилення висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Мотивування оскаржених судових рішень щодо можливих перешкод внаслідок коронавірусної інфекції, що створювало перешкоди у користування транспортом, та введення воєнного стану, за умови якого відповідач через свій молодий вік може бути призваний до військової служби, є припущенням судів та необґрунтовані, оскільки відповідач обізнаний про наявність у нього двох дітей та їх місце проживання, протягом трьох років не цікавиться ними, свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 14 січня 2013 року і від шлюбу народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано і неповнолітніх дітей залишено проживати з матір`ю - ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 зверталася до Косівського районного суду про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дітей і судом стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі з відповідача на користь позивачки у сумі по 1 500,00 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття і на виконання цього рішення головним державним виконавцем було відкрито виконавче провадження 17 лютого 2021 року ВП № 6452266.

На підтвердження заявлених позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивачка ОСОБА_1 посилається на розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, з якого вбачається, що його заборгованість по аліментах станом на 10 серпня 2022 року становить 85 000,00 гривень і з часу присудження аліментів боржник жодних коштів не сплачував.

Повідомленням Рахівського РВ ДВС від 10 серпня 2022 року № 20.7-38/20061 стверджується, що на виконанні Рахівського РВ ДВС перебувають два виконавчі провадження з примусового виконання аліментів з ОСОБА_2 . У зв`язку з несплатою аліментів боржником державний виконавець вживав заходів з метою примусового виконання рішення суду, серед яких арешт майна боржника, арешт коштів боржника, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, у праві користування зброєю та у праві керування транспортними засобами.

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 25 липня 2022 року, складений депутатом Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області ОСОБА_7 з участю спеціаліста ОСОБА_8 , стверджується, що ОСОБА_2 з березня 2020 року по даний час дітей не утримує, не дбає про здоров`я дітей, про їх фізичний та духовний розвиток, аліментів не сплачує, внаслідок чого утворилася велика заборгованість.

Із довідки закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Джерельце» Кутської селищної ради Косівського району від 25 липня 2022 року №01-03/37 встановлено, що ОСОБА_3 регулярно відвідує дошкільний заклад. Дитина доглянута, охайна. Мати дитини завжди контактує з вихователями, цікавиться життям групи, бере участь у заходах, які проводяться в закладі. Батько ОСОБА_3 не контактує з дошкільним закладом, не спілкується з керівником та вихователями закладу. Дитину приводить та забирає мати й бабуся.

Згідно з довідкою Тюдівського ліцею Кутської селищної ради Косівського району від 22 липня 2022 року № 02/12-55 учень 4 класу ОСОБА_3 регулярно відвідує заняття в ліцеї, дитина завжди охайна, доглянута. Мати дитини спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям. Батько ОСОБА_4 із ліцеєм контакту не підтримує, з вчителями не спілкується. Дитину приводить та забирає мати і бабуся.

Довідкою від 25 липня 2022 року № 469, виданою Кутською селищною радою, с. Тюдів, Косівського району Івано-Франківської області стверджується, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тітка, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , бабуся, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) зазначено, що «касаційний суд зауважує, що: очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі подібні ризики були відсутні. Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його доньки. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своєю донькою; апеляційний суд, крім факту, що батько не підтримував з донькою відносини з 2015 року, не встановив будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення батька батьківських прав. Судами не було встановлено, що батько не відповідав вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своїй доньці, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини. Касаційний суд, з урахуванням змісту частини четвертої статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», підкреслює, що в цій справі ні позивачка не посилалася на підставу наявності домашнього насильства, ні суди не встановили, таких фактів, проаналізувавши надані докази. Тобто у цій справі ні життя, ні фізична недоторканність, ні здоров`я, ні психологічний стан дитини не були зачеплені, і відсутні інші виняткові обставини. За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому. Таким чином, позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності; хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту донькою тривав достатньо довго, особливо для дитини її віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між донькою і її біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу; діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; у цій справі надання батькові можливості відновити контакт зі своєю донькою, з урахуванням встановлених обставин, не позначиться негативно на зв`язках дитини з її існуючою сім`єю. Натомість апеляційний суд не врахував можливість відновлення зв`язків між батьком та донькою, а звернув увагу лише на існуючі відносини; повну й абсолютну заборону контактів між дитиною та біологічним батьком не можливо використовувати як засіб виховання або покарання батька. Натомість на думку апеляційного суду, батьківська бездіяльність батька протягом восьми років, по суті виправдовувала позбавлення його права на сімейне життя. Надання батькові можливості спілкуватися зі своєю донькою не поставить під загрозу благополуччя дівчинки, а навпаки сприятиме відновленню контактів з її біологічним батьком і відповідатиме її найкращим інтересам».

Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, встановив, що позивачка не надала беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, або інших обставин, які в силу приписів частиною першою статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є недостатньо обґрунтованим, оскільки складений без врахування всіх обставин справи, зокрема без з`ясування причини, за яких відповідач не спілкуєтся з дітьми, без перевірки обставин, які можуть створювати перешкоди відповідачу у виконанні ним своїх батьківських обов`язків.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківський прав.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 490/10338/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 211/559/16-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 12 січня 2022 року у справі № 640/15771/19, від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19- ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 та № 753/2025/19, які не свідчать про те, що суди застосували норми права без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 травня 2023 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 травня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року у справі № 347/1660/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

В. І. Крат