Провадження №22-ц/812/442/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи цивільну справу №490/10963/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Шолох Л.М. у приміщенні цього суду 20 листопада 2023 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом ОСОБА_3 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про стягнення шкоди та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про стягнення шкоди та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивувала тим, що вона як особа з інвалідністю першої групи потребує сторонньої допомоги. До початку нападу росії на Україну вона була під постійним доглядом ОСОБА_4 . Заводський районний відділ соціальної допомоги через Пенсійний фонд України сплачував останній за догляд оплату в розмірі мінімальної заробітної плати. Однак ОСОБА_4 , маючи малолітню дитину, вимушена була виїхати за межі території України після початку повномасштабної агресії, тому у позивачки виникла необхідність в отриманні стороннього догляду. 15 травня 2022 року вона потрапила до лікарні. У червні 2022 року її додому забрали сусіди. Протягом всього часу позивачка неодноразово зверталася до Заводського районного відділу соціальної допомоги з проханням надати їй соціальну допомогу, проте їй кожного разу було відмовлено з різних підстав, зокрема з підстави відсутності медичного висновку, хоча таким висновком, на думку позивачки, є довідка МСЄК, яка в останньої є в наявності. Крім того, позивачка зверталася на гарячу лінію Кабінету Міністрів України зі зверненнями щодо допомоги, проте також відповіді не отримала. Позивачка не має можливості вільно пересуватися, візочок, який їй надали не входить до ліфту, але відповідач радив звертатися особисто зі зверненнями до різних закладів. Відповідач, дізнавшись про те, що позивачка 15 травня 2022 року потрапила до лікарні, скасував виплату субсидій та оплату за догляд, крім того її справа та довідка про те, що вона проживає одна, не була передана для продовження отримання субсидій до Пенсійного фонду України, що призвело до припинення відповідних виплат та необхідності сплачувати комірне у повному обсязі. ОСОБА_2 вважає, що працівники відповідача навмисно робили все, аби вона не отримувала соціальних послуг і вона їх не отримувала, хоча офіційної відмови від відповідача не було. На звернення, які позивачка направляла відповідачу, до теперішнього часу відповідей не надано, як і не надано соціальної допомоги. Оскільки позивачка не отримує допомогу від відповідача, вона зверталася за нею до сторонніх фізичних осіб та має перед ними заборгованість. У зв`язку з тим, що відповідач тривалий час не чинить ніяких дій щодо надання соціального обслуговування позивачці, вона не може отримати лампочки освітлення, нормально харчуватись, придбати знеболюючи та ін. Так, з моменту звернення 26 лютого 2022 року позивачка має таку заборгованість: 150000 грн. за догляд; 48000 грн. на памперси, 21000 грн. - сплата за комірне.

Посилаючись на вказане, просила суд:

-зобов`язати відповідача вчинити договір на надання соціальних послуг ОСОБА_2 ;

-зобов`язати відповідача надати відповіді всі її звернення;

-стягнути з відповідача моральну шкоду за зволікання вчинення договору на надання соціальних послуг у розмірі 5000000 грн.;

-стягнути з відповідача за не передачу до пенсійного фонду справи позивача по сплаті субсидії у розмірі 20000 грн.;

-стягнути з відповідача не оформлену допомогу, яку позивач не змогла отримати, в розмірі 6500грн.;

-зобов`язати відповідача видати довідку про те, що позивач мешкає в квартирі одна;

-стягнути з відповідача 40000 грн. на памперси;

-витребувати від відповідача отримані позивачем пропозиції та направлення медичного висновку до закладу охорони здоров`я.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 листопада 2023 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки позивачка просить стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на свою користь шкоду за ненадання соціальних послуг як особі з інвалідністю першої групи, а відповідач у справі є, в свою чергу, органом місцевого самоврядування, то враховуючи суб`єктний склад сторін спору та характер спірних правовідносин між сторонами у справі виник публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що ухвала суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому просить її скасувати, а справу направити на розгляд Центрального районного суду м. Миколаєва.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, дійшовши помилкового висновку про подання адміністративного позову. Але навіть, зробивши такий висновок, суд повинен був передати його до Миколаївського адміністративного суду. ОСОБА_2 зауважує, що не просила суд та відповідача надати всі її звернення, як про це зазначено в ухвалі, вона просила лише дати відповіді на її звернення на гарячу лінію Кабінету Міністрів України. Також, на думку позивачки, суд помилково посилається на статті 19 КАС України, тому що Департамент Праці та соціального захисту населення не є відділом Миколаївського місцевого самоврядування, а окремою організацією і зареєстрована та має конкретний . Департамент праці та соціального захисту населення не є владною структурою і позов розглядається судом загальної юрисдикції, тому що Департамент праці та соціального захисту населення не є суб`єктом владних структур, як і відділом місцевого самоврядування, тому що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, до яких вона не зверталась як до відповідачів. Крім того, ОСОБА_2 вказує, що судом також помилково визначено, що Департаменту праці та соціального захисту населення делеговані повноваження з надання адміністративних послуг та не посилається на будь-який нормативний документ або рішення місцевого самоврядування, як то передбачено п.7 ст.4 КАС України, тому що делегування повноважень відсутні в будь-якому вигляді. До того ж, позивачка вказує, що при винесені ухвали судом також порушено п.3 Постанови Пленуму спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2012 року №3, який роз`яснив, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК України в порядку цивільного судочинства суди загальної юрисдикції розглядають справи про захист порушених або невизнаних прав, а ні спори між юридичними особами. Вона, як позивач, є фізичною особою, відповідач юридичною.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2, 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи, взявши до уваги також заяви позивача та відповідача про розгляд справи в їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень ст. 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю першої групи, вважає, що підрозділ відповідача - Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради неправомірно позбавив її соціальної допомоги, оскільки не уклав договір щодо надання їй соціальної допомоги, що завдало їй моральної шкоди та майнової шкоди у зв`язку із тим, що вона витрачала свої кошти на організацію догляду, а також не отримала допомогу та субсидії через непередання її справи до Пенсійного фонду, тому просила суд: зобов`язати відповідача вчинити договір на надання соціальних послуг ОСОБА_2 , надати відповіді на всі її звернення, стягнути з відповідача моральну шкоду за зволікання вчинення договору на надання соціальних послуг у розмірі 5000000 грн., за не передачу до пенсійного фонду справи позивача по сплаті субсидії - 20000 грн., розмір не оформленої допомоги, яку позивач не змогла отримати, в розмірі 6500грн., 40000 грн. вартості памперсів; зобов`язати відповідача видати довідку про те, що позивач мешкає в квартирі одна; витребувати від відповідача отримані позивачем пропозиції та направлення медичного висновку до закладу охорони здоров`я.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд включає, насамперед, принцип доступу до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд вважав, що для цього є передбачені пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України підстави, оскільки між сторонами виник публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тобто застосування правил пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України можливе якщо спір належить до розгляду іншої ніж цивільна юрисдикція або якщо спір взагалі не підлягає розгляду у судах будь-якої юрисдикції.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Приписами частини 12 статті 18 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Разом з тим частиною 1 статті 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлений інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України). Термін «публічно-правовий спір» охоплює, зокрема, спори, у яких хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Адміністративна послуга результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов`язків такої особи відповідно до закону (пункт 1 статті 1 Закону України «Про адміністративні послуги»).

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частини першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Крім того відповідно до частин 1, 5 статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.

Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У контексті конкретних обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи відносин, які виникли між позивачкою та відповідачем - Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради і визначення яких залежить від з`ясування прав позивачки, повноважень та обов`язків Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради і його уповноважених осіб, функцій, які на нього покладаються.

З позовних вимог вбачається та встановлено судом першої інстанції, що позивачка звернулася до суду з метою захисту свого права на отримання соціальних послуг та компенсації завданих внаслідок ненадання відповідачем цих послуг моральної шкоди та збитків.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах визначаються Законом України «Про соціальні послуги».

Відповідно до пункту 17 статті 1 цього Закону соціальні послуги це дії, спрямовані на профілактику складних життєвих обставин, подолання таких обставин або мінімізацію їх негативних наслідків для осіб/сімей, які в них перебувають. Особі/сім`ї можуть надаватися одна або одночасно декілька соціальних послуг. Порядок організації надання соціальних послуг затверджується Кабінетом Міністрів України.

Тобто соціальні послуги відносяться до адміністративних послуг.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про соціальні послуги» отримувач соціальних послуг має право, зокрема, на отримання соціальних послуг відповідно до умов та порядку їх надання, визначених законодавством про соціальні послуги та договором про надання соціальних послуг.

Підставою для розгляду питання надання соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів є подання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи: 1) заяви особи або її законного представника про надання соціальних послуг; 2) звернення, повідомлення інших осіб в інтересах осіб/сімей, які потребують соціальних послуг (частина 1 статті 19 Закону України «Про соціальні послуги»).

Порядок подання заяви, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг визначається Порядком організації надання соціальних послуг (частина 4 статті 19 Закону України «Про соціальні послуги»).

Згідно із пунктом 1.1 Положення про департамент праці та соціального захисту населення, яке затверджено рішенням Миколаївської міської ради міської ради від 14 грудня 2021 року № 12/166, Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (далі департамент) є виконавчим органом Миколаївської міської ради.

Підпунктами 2.1.1, 2.1.2 та 2.1.3 цього ж Положення передбачено, що основними завданнями департаменту є: забезпечення реалізації державної політики з питань соціального захисту населення, підтримки сімей, у тому числі сімей з дітьми; соціальної підтримки та надання послуг вразливим верствам населення, зокрема особам похилого віку, з інвалідністю, ветеранам війни, учасникам антитерористичної операції та постраждалим учасникам Революції Гідності, громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, сім`ям та особам, які перебувають у складних життєвих обставинах, малозабезпеченим, внутрішньо переміщеним особам, іншим категоріям осіб, які згідно із законодавством України мають право на пільги та отримання житлових субсидій; запобігання домашньому насильству, протидії торгівлі людьми; забезпечення рівних прав і можливостей жінок і чоловіків; виконання програм у цих сферах, призначення та виплата соціальних допомог, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством України, організація соціального обслуговування населення, проведення соціальної роботи та надання соціальних послуг, у тому числі здійснення соціального супроводу сімей/осіб шляхом розвитку спеціалізованих закладів, установ і служб та залучення недержавних організацій, які надають соціальні послуги.

За такого ОСОБА_2 звернулася із позовом до суду до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради як до підрозділу органу місцевого самоврядування, що уповноважений на організацію соціального обслуговування населення, і спір виник через, як вважає позивачка, бездіяльність цього органу з надання їй соціальних послуг, неукладання договору з дання таких послуг, які є різновидом адміністративних послуг, а також через завдання такою бездіяльністю майнової та немайнової шкоди.

Згідно із частинами 1-4 статті 21 Закону України «Про соціальні послуги» рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів приймає структурний підрозділ з питань соціального захисту населення уповноважених органів системи надання соціальних послуг, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 11 цього Закону.

Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг приймається протягом 10 робочих днів з дня одержання заяви, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг за результатами оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах.

Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг екстрено (кризово) приймається невідкладно, не пізніше однієї доби з моменту одержання відповідної заяви, звернення, повідомлення.

Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг не пізніше трьох робочих днів після його прийняття видається або надсилається заявнику. У рішенні про надання соціальних послуг обов`язково зазначаються результати оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах та надавач соціальних послуг. Рішення про відмову у наданні соціальних послуг має бути вмотивованим.

Рішення про відмову у наданні соціальної послуги може бути оскаржено у судовому порядку.

Відповідно до статті 22 цього ж Закону договір про надання соціальних послуг укладається в письмовій формі між надавачем та отримувачем соціальних послуг чи його законним представником. Типовий договір про надання соціальних послуг затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Тобто укладання договору про надання соціальних послуг є завершальним етапом організації надання соціальних послуг особі, яка звернулася за такими послугами, а тому не є цивільно-правовим договором.

Тому спір, який виник між ОСОБА_2 та органом місцевого самоврядування, щодо неукладання такого договору, ненадання їй відповідей стосовно її звернень за отриманням соціальних послуг та ненадання довідки, необхідної для отримання субсидій є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Враховуючи положення статті 21 КАС України, інші позовні вимоги ОСОБА_2 щодо відшкодування моральної шкоди та стягнення збитків, які заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, також відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Отже, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, у зв`язку із чим не підлягає розглядові в порядку цивільного судочинства, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведених висновків, а посилання на відсутність підстав для вирішення заявлених позивачкою вимог у порядку адміністративного судочинства суперечать викладеним у цій постанові нормам права, тому не заслуговують на увагу та відхиляються.

Так, аргумент апеляційної скарги про те, що Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради не є суб`єктом владних повноважень, суперечить визначенню, яке міститься у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України, оскільки він є виконавчим органом Миколаївської міської ради.

Вимоги ОСОБА_2 пов`язані з доведенням наявності підстав для укладання договору про надання їй соціальних послуг, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами позивачки зі спеціально уповноваженим на організацію надання соціальних послуг органом місцевого самоврядування, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що між ОСОБА_2 та Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради виник спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за нею певного соціально-правового статусу щодо призначення та надання соціальних послуг, непов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками позивачки, їх виникненням, існуванням та припиненням.

Тож у спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення з позовом до суду, яка полягає у підтвердженні її певних прав на отримання соціальної допомоги, що має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі є обґрунтованим, оскільки цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Відхиляються колегією суддів також доводи апеляційної скарги про обов`язок суду першої інстанції у разі відмови у відкритті провадження у справі направити справу до відповідного адміністративного суду, оскільки такі наслідки відмови у відкритті провадження не передбачені статтею 186 ЦПК України.

З огляду на те, що ухвала, прийнята судом першої інстанції, відповідає нормам матеріального права та положенням процесуального закону, апеляційний суд відповідно до статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для її скасування.

Враховуючи, що позивачка як особа з інвалідністю першої групи відповідно до положень пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складений 26 березня 2024 року