Провадження № 2-в/201/39/2024
У Х В А Л А

11 червня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі питання про відновлення втраченого судового провадження у справі № 263/16688/17 за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року ініційоване питання про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі № 263/16688/17 за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними, -

Ухвалою судді Демидової С.О. від 01 травня 2024 року було відкрито провадження по справі та призначено в порядку спрощеного позовного провадження.

У відповідності до ст. 489 ЦПК України втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлено за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

За правилами ст. 493 ЦПК України, розгляд заяви про відновлення втраченого судового провадження здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.

З огляду на зазначене, судом призначено судове засідання, викликано сторони та запропоновано надати суду всю наявну інформацію, матеріали і докази, які збереглися у них у оригіналах та копіях для можливості відновлення провадження у справі.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. ст. 488-490 ЦПК України відновленню підлягає втрачене повністю або частково судове провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито. Втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду. Заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Враховуючи встановлені ч. 3 ст. 493 ЦПК України обмежені строки розгляду питання про відновлення втраченого судового провадження, суд має констатувати вжиття всіх можливих заходів, направлених на відновлення втраченого судового провадження.

Згідно з ч.1 ст.494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ч.2 ст.494 ЦПК України в ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.

Відповідно до положень ч.ч. 1-2 ст.3ЗаконуУкраїн від 22 грудня 2005 року №3262-IV«Про доступ досудових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень - автоматизованої системи збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Процедуру формування та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень визначає «Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2006 року №740 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2009 року № 1007).

Згідно з абз. 4 п.3 цього Порядку, електронна копія судового рішення - складений в суді у вигляді електронних даних ідентичний судовому рішенню за документарною інформацією та реквізитами електронний документ, засвідчений електронним цифровим підписом особи, що підписала зазначене рішення, який може бути перетворений електронними засобами у візуальну форму.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року по справі № 263/16688/17, ухвали, постанова Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, постанова Верховного Суду від 28 квітня 2020 року, постанова Донецького апеляційного суду від 09 червня 2020 року.

Відтак повний зміст рішення, постанов та ухвали суду по справі може бути встановлений судом.

Відповідно до ч.1 ст. 494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Зважаючи на те, що відновлення втраченого судового провадження по справі № 263/16688/17 необхідно для подальшого виконання рішення суду та беручи до уваги все вищевикладене, суд вважає, за можливе відновити втрачене провадження в частині повного тексту рішення суду, постанов та ухвали

Керуючись ст. ст. 491-494 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відновити втрачене судове провадження у цивільній справі № 263/16688/17 за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними у об`ємі наступних документів:

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року по справі № 263/16688/17 в такій редакції:

Справа № 263/16688/17

Провадження №2/263/93/2019

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі: головуючого судді Шатілової Л.Г., при секретарі Ничипорук А.А., за участю представника АТ «Укрсоцбанк» - Дегтярьова Є.В., ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, вказуючи, що 13.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та відповідачем було укладено кредитний договір № 221/24-263 на суму 11169,00 дол. США., на купівлю автотранспортних засобів. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на 18.09.2017 року має заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом - 5756,62 дол.США, сума заборгованості за відсотками - 3105,35 дол.США., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також суму судового збору в розмірі 3590,95 грн.

05.02.2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, який обґрунтований тим, що в п. 3.1.1. кредитного договору №221/24-263 від 13.06.2008 року вказано, що кредитор відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та в п.2.1. кредитного договору зазначено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті. Кредитним договором не передбачений рахунок для повернення кредитних коштів. Рахунок, зазначений в п. 3.1.1. позичальнику не відкривався, про що свідчить відсутність відповідного договору про відкриття рахунку. На підставі Банківської ліцензії та письмового Дозволу НБУ на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта: рахунок 2620, «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України», Постанови Правління НБУ №280, тому використання банком для надання суми кредиту позичальником рахунку № НОМЕР_1 та використання для повернення суми кредиту інші транзитні та аналітичні рахунки, взагалі суперечить діючому законодавству України, а вказаний вище рахунок є аналітичним для внутрішніх операцій банку та до зберігання, видачі та отримання коштів від позичальника не має жодного стосунку. П.3.1.1. кредитного договору №221/24-263 , в якому зазначено порядок повернення та видачі кредитних коштів по кредитному договору, суперечить встановленому чинним законодавством порядку надання та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст.162 КпАП і є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.203 ЦК України. Відповідно до висновку аудитора від 28.12.2017 року розрахунок показав, що реальна процентна ставка складає 28,1382% у доларах США, у той час як у п. 1.1. договору зазначено процент у розмірі 13,50 річних, тому він під час укладення договору не міг знати ні реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту, яке в свою чергу склало 7 844,08 доларів США. Таким чином під час укладення кредитного договору банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо реальної відсоткової ставки, що приводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, що є беззаперечним обманом з боку банку. При цьому, зауважив, що про наявність обману з боку банку при укладенні кредитного договору йому стало відомо лише після проведення розрахунку аудитором, тобто 28.12.2017 року, іншого шляху дізнатися про реальну процентну ставку внього не було.

Представник позивача за первинним позовом у судовому засіданні підтримав позовні вимоги,у задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві, відповідно до якого жодна з вимог ст. 203 ЦК України кредитним договором № 221/24-263 від 30.06.2008 р. не порушена, оскільки він укладений дієздатними особами, за наявності волі на його укладення та на реальне досягнення юридичного результату, в письмовій формі. Той факт, що грошові кошти були перераховані не з поточного рахунку, а з аналітичного, не впливає на дійсність договору, оскільки факт укладення договору та надання коштів за цим договором, часткового виконання договору, позивач не заперечує. Інструкція про касові операції у банках України - це розпис процедури. Ніяких санкцій за порушення цієї інструкції у вигляді визнання недійсності договору не передбачено. До того ж, законодавство дозволяє укладати договір на умовах, погоджених між сторонами. Оскільки саме така процедура для видачі та погашення кредиту з аналітичного рахунка погоджена сторонами в самому договорі з обох боків - такий порядок не суперечить законодавству. На виконання Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу надавалась інформація щодо реальної процентної ставки, а тому підстав для визнання кредитного договору недійсним з цього поводу немає.

Крім того, стороною позивача за первинним позовом надано суду клопотання про застосування строків позовної давності за даним позовом, яке обґрунтоване тим, що позивач звернувся до суду через 3 роки після укладення кредитного договору, в той час як про порушення його прав він повинен був дізнатися під час ознайомлення та підписання договору.

Відповідач та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні заявлені зустрічні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, а в задоволенні вимог первісного позову АТ ««Укрсоцбанк» просили відмовити.

Заслухавши позиції учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом -ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України).

Що стосується клопотання представника АТ «Укрсоцбанк» про застосування строків позовної давності, то слід зазначити наступне.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Враховуючи єдиний письмовий доказ порушення прав позивача, а саме розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки кредитного договору № 221/24-263 від 13.06.2008 року, який датований 28.12.2017 року, суд приходить до висновку про дотримання строків позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та відповідно про необґрунтованість клопотання представника банку.

При цьому, судом також враховуються положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення доступу до правосуддя, а також право кожного на справедливий розгляд справи в суді, незалежним і безстороннім судом.

Судом встановлено, що 13.06.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір № 221/24-263 на суму 11169,00 дол. США., на купівлю автотранспортного засобу Geely JL7162, 2008 року випуску, з кінцевим строком повернення кредиту 10.06.2013 року.

Також між сторонами 13.06.2008 року були підписані Додаткові угоди №1 та №2 про внесення змін до вказаного кредитного договору щодо строку погашення кредиту 10.04.2015 року та порядку погашення заборгованості.

Згідно з п.п.3.1, 3.1.1 договору кредитор зобов`язаний відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та здійснити видачу кредиту (обміном) через операційну касу кредитора в гривні та перерахувати кошти в межах суми кредиту в порядку, визначеному цим договором.

Згідно з п.1.1 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 13,5% річних.

В той же час, експертом за результатами проведення судово-економічної експертизи №434/435-18 від 30.11.2018 року, проведеної в рамках розгляду даної справи, було встановлено, що:

«У відповідності до пункту 4 глави 3 «Інструкції про касові операції у банках України», затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.2003р № 337, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003р. за № 768/8089 та п.1.8 «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах», затвердженої постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.12.2003р. за № 1172/8493 документальна обґрунтована видача кредиту в іноземній валюті за кредитним договором повинна відбуватися шляхом відкриття ОСОБА_1 поточного рахунку в банку № 2620... «Кошти на вимогу фізичній особі» для зарахування на нього суми кредиту з позичкового рахунку № НОМЕР_2 .... «Довгострокові кредити на поточні потреби, що видані фізичним особам».

Письмовий Договір про відкриття ОСОБА_1 поточного рахунку № 2620.... з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, меморіальний ордер на перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку НОМЕР_2 .... на поточний рахунок НОМЕР_3 .... , а також документ (квитанція, меморіальний ордер і т.д.), про проведення валюто - обмінної операції(конвертації 11 169,00 дол. США у національну валюту), на дослідження суду та експерту не надано.

Визначена видача ОСОБА_1 готівкової іноземної валюти по договору кредиту № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13.06.2008р., з рахунку 2203...., а не з поточного рахунку позичальника 2620…..., не відповідає вимогам нормативно правових актів Національного банку України.

Водночас, як визначено в наданих на дослідження документах (матеріалах справи та наданих додаткових документах) ОСОБА_1 не спростовує сам факт фактичного отримання кредитних коштів по договору кредиту №221/4-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13.06.2008 року.

Відображена у виписці по рахунку № НОМЕР_1 видача ОСОБА_3 кредитних коштів по договору кредиту № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13.06.2008р. у сумі 11 169,00 дол. США (видача відображена не у подвійній оцінці, а тільки у іноземній валюті (доларах США)) на підставі «Заяви на видачу готівки» № 221-001від 13.06.2008р. (видача здійсненна з позичкового рахунку НОМЕР_2 , а не з поточного рахунку2620...) не відповідає вимогам нормативно - правових актів Національного банку України.

Водночас, як визначено в наданих на дослідження документах (матеріалах справи та наданих додаткових документах) ОСОБА_1 не спростовує сам факт фактичного отримання кредитних коштів по договору кредиту № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13.06.2008р.

Згідно з результатами здійсненого дослідження, в об`ємі наданих на дослідження документів (на дослідження експерту з боку Банку та ОСОБА_1 надані не всі документи, які він просив надати на дослідження у клопотанні від 23.08.2018р. (вих. № 14/434/435/475), документально об`єктивно підтвердити або спростувати: чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості умовам кредитного договору № 221/24-263 від 13.06.2008 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за даним кредитним договором експерту не надається за можливе.

Також, в об`ємі наданих на дослідження документів (на дослідження експерту з боку Банку та ОСОБА_1 надані не всі документи, які він просив надати на дослідження у клопотанні від 23.08.2018р. (вих. № 14/434/435/475)), документально об`єктивно самостійно визначити розмір заборгованості ОСОБА_1 перед Банком по договору кредиту № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13.06.2008р., та Додаткових угод до нього, станом на 18.09.2017 року, експерту не надається за можливе.

Згідно з результатами здійсненого дослідження, тільки на підставі чітко встановлених вихідних даних (які фактично підтверджені платіжними документами), визначених у Кредитному договорі та наданих на дослідження документах, експертом встановлено, що за договором кредиту № 221/24-263 на купівлю автотранспорту від 13 червня 2008р.:реальна процентна ставка кредиту складає 29,86%, та абсолютне значення подорожчання кредиту - 7 505,21 дол. США.

За умови, що судом буде встановлено, що обов`язкові витрати по сплаті державного мита, відрахувань до пенсійного фонду України, плати за послуги що надаються підрозділами МЕВР ДАІ за реєстрацію транспортного засобу та оформлення реєстраційних документів, фактично були понесені (сплачені), експертом встановлено, що за договором кредиту № 221/24-263 від 13.06.2008 року: реальна процентна ставка кредиту складає 35,07% та абсолютне значення подорожання кредиту 8219,76 долю США.»

Що стосується вимог зустрічного позову про визнання недійним кредитного договору, то в даному випадку слід зазначити наступне.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пленум Верховного Суду України у п. 8. постанови від 6.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Частинами 1-3 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Вказана правова позиція закріплена в постановах Верховного Суду в справах № 61-9746ск18 та № 61-32932ск18.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно з пунктом 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, які були чинними на час укладення між сторонами спірного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Так, між сторонами правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився, про що розписався в кредитному договорі № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13.06.2008р. та у Додатках №1 та №2, в яких у повній мірі викладені умови, мета, суми і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Таке приєднання ОСОБА_1 вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст.634 ЦК України.

При цьому ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, що укладений між сторонами кредитний договір є несправедливим до нього, або наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману з боку відповідача.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері бухгалтерського обліку банків є Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджена Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280.

План рахунків бухгалтерського обліку банків України - це систематизований перелік рахунків бухгалтерського обліку, що використовується для детальної та повної реєстрації всіх банківських операцій з метою забезпечення потреб складання фінансової звітності (п. 1 Інструкції).

В Інструкції терміни вживаються в такому значенні: дебіторська заборгованість - це сума вимог банку до юридичних і фізичних осіб на певну дату щодо отримання активів, послуг тощо (п. 4 Інструкції).

У Плані рахунків наведені номери та найменування синтетичних рахунків II, III, IV порядків, що забезпечують запис інформації про наявність і рух активів, зобов`язань, капіталу та результати від операційної, інвестиційної та фінансової діяльності банків. Першою цифрою номера визначено клас рахунків.

План рахунків складається з дев`яти класів: Клас 1. Казначейські та міжбанківські операції. Клас 2. Операції з клієнтами. Клас З. Операції з цінними паперами та інші активи і зобов`язання. Клас 4. Фінансові та капітальні інвестиції. Клас 5. Капітал банку. Клас 6. Доходи. Клас 7. Витрати. Клас 8. Управлінський облік. Клас 9. Позабалансові рахунки. Кожний клас розподілений на: рахунки II порядку (двозначні - розділ); рахунки III порядку (тризначні - група); рахунки IV порядку (чотиризначні - балансовий рахунок), (п. 9 Інструкції).

Класи, рахунки та їх призначення:

22 - Кредити, що надані фізичним особам. 220 - Кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам. 2208 - Нараховані доходи за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам Призначення рахунку: облік нарахованих доходів за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам. За дебетом рахунку проводяться суми нарахованих доходів. За кредитом рахунку проводяться суми нарахованих доходів під час їх отримання; суми, що перераховані на рахунки прострочених та сумнівних нарахованих доходів.

Таким чином, аналіз положень вказаної Інструкції вказує на те, що спеціальні рахунки (в тому числі ті, що зазначені в Кредитному договорі) Банк відкриває для внутрішнього обліку та звітності перед фінансовими органами, а не для позичальника фізичної особи для його власних потреб.

Крім того, згідно з п.2.6 договору кредиту відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

Як вбачається з п.3.1.1 Кредитного договору сторони погодили, що для обліку Кредитних ресурсів, що були видані, банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_2 …..

Таким чином, збільшення сукупної вартості кредиту та здійснення видачі кредиту з позичкового рахунку НОМЕР_2 , а не з поточного рахунку 2620..., не є підставами, передбаченими діючим законодавством, для визнання кредитного договору недійсним та лише свідчить про можливість наявності спору щодо розміру заборгованості за договором. Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 не ставить перед судом такого питання, суд вирішує даний спір в порядку ст. 11 ЦПК України, в межах заявлених вимог.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав, передбачених ЦК України, відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, перерахованих в ст.11 ЦК України.

У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

На підставі п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Вимогами ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання та надав ОСОБА_1 вищевказаний кредит, що останнім не спростовується.

При цьому документально об`єктивно підтвердити або спростувати: чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості умовам кредитного договору № 221/24-263 від 13.06.2008 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за даним кредитним договором експерту під час проведення експертизи не надалось за можливе, тому у суду відсутні достовірні докази невірності суми заборгованості вказаної у позовній заяві.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконує, з останнього підлягає стягненню на користь позивача за первинним позовом сума заборгованості за договором в розмірі 8861,97 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 5756,62 доларів США, заборгованість за відсотками - 3105,35 доларів США.

Згідно з ч.1,2 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний Банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється НБУ. Згідно з ч.1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженого Постановою Правління НБУ № 496 від 12.11.2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют.

Як вбачається з інформації про котирування іноземних валют, НБУ встановив офіційний курс гривні до долару США на день ухвалення рішення - 20.06.2019 року в розмірі 2633,4256 гривень за 100 доларів США.

Таким чином, сума заборгованості за кредитним договором за курсом 26,33 грн. за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.06.2019 року складає 233335,67 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» підлягає стягненню сплачений останнім за подання даного позову судовий збір у розмірі 3590,95 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 81, 263-265ЦПК України, ст.ст. 203, 526, 533, 610-615, 627, 629, 1046, 1048, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про Національний банк України», суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 221/24-263 від 13.06.2008 року в розмірі 8861,97 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 5756,62 доларів США, заборгованість за відсотками - 3105,35 доларів США., що за курсом 26,33 гривень за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.06.2019 року складає 233335,67 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 3590,95 гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про сторін у справі:

Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», , МФО 300023, юридична адреса: вул. Ковпака, 29, м. Київ, 03150;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Л.Г. Шатілова

Вважати встановленим зміст відновленої постанови Донецького апеляційного суду 22 серпня 2019 року по справі № 263/16688/17 в такій редакції:

22-ц/804/1967/19

263/16688/17

Єдиний унікальний номер 263/16688/17

Номер провадження 22-ц/804/1967/19

Головуючий у 1 інстанції Шатілова Л.Г.

Доповідач Мальцева Є.Є.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Лісового О.О., Кочегарової Л.М.

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі АТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява вмотивована тим, що 13.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та відповідачем було укладено кредитний договір № 221/24-263 на суму 11169,00 доларів США., на купівлю автотранспортних засобів. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на 18.09.2017 року має заборгованість, а саме: сума заборгованості за кредитом - 5756,62 доларів США, сума заборгованості за відсотками - 3105,35 доларів США., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також суму судового збору в розмірі 3590,95 грн.

05.02.2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, який обґрунтований тим, що в п.3.1.1. кредитного договору №221/24-263 від 13.06.2008 року вказано, що кредитор відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 . В п.2.1. кредитного договору зазначено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті. Кредитним договором не передбачений рахунок для повернення кредитних коштів. Рахунок, зазначений в п. 3.1.1., позичальнику не відкривався, про що свідчить відсутність відповідного договору про відкриття рахунку. На підставі Банківської ліцензії та письмового Дозволу НБУ на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта: рахунок 2620, «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України», Постанови Правління НБУ №280, тому використання банком для надання суми кредиту позичальником рахунку № НОМЕР_1 та використання для повернення суми кредиту інші транзитні та аналітичні рахунки, взагалі суперечить діючому законодавству України, а вказаний вище рахунок є аналітичним для внутрішніх операцій банку та до зберігання, видачі та отримання коштів від позичальника не має жодного стосунку. П.3.1.1. кредитного договору №221/24-263, в якому зазначено порядок повернення та видачі кредитних коштів по кредитному договору, суперечить встановленому чинним законодавством порядку надання та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст.162 КпАП, і тому є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.203 ЦК України.

Відповідно до висновку аудитора від 28.12.2017 року реальна процентна ставка за кредитом складає 28,1382% у доларах США, у той час як у п. 1.1. договору зазначено процент у розмірі 13,50 річних, тому позичальник під час укладення договору не міг знати ні реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту, яке згідно з висновком аудитора дорівнює 7 844,08 доларів США. Під час укладення кредитного договору банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо реальної відсоткової ставки, що приводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, що є беззаперечним обманом з боку банку. При цьому про такий обман з боку банку при укладенні кредитного договору відповідачу стало відомо лише після дослідження аудитора, до якого він звернувся у грудня 2017 року. Просив визнати недійсним кредитний договір від 30.06.2008 року №221/24-263, та договір застави №221/24-265 від 30.06.2008 року підписаний між ним та АТ «Укрсоцбанк» з моменту підписання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 221/24-263 від 13.06.2008 року в розмірі 8861,97 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 5756,62 доларів США, заборгованість за відсотками - 3105,35 доларів США., що за курсом 26,33 гривень за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.06.2019 року складає 233335,67 грн. Вирішено питання про судові витрати. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позову АТ «Укрсоцбанк», та задовольнити власний зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, зробив висновок про обгрунтованість вимог банку, яким нічим не підкріплений, суперечить обставинам справи, оскільки відповідач надав достатньо доказів того, що кредитний договір є незаконним.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду є аналогічними обставинам, якими відповідача обгрунтував свій зустрічних позов.

Представник позивача АК «Укрсоцбанк» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення є правильним, законним, і відповідачем не наведено підстав для скасування рішення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явися, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 який просив скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що банк довів факт наявності непогашеної заборгованості за кредитними зобов`язаннями відповідача. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з недоведеності цих вимог. Крім того, позичальник з початку дії кредитного договору погашав кредит в доларах США.

Колегія суддів не може не погодитися із висновками суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.06.2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір № 221/24-263 на суму 11169,00 доларів США на купівлю автотранспортного засобу Geely JL7162, 2008 року випуску, з кінцевим строком повернення кредиту 10.06.2013 року.

Також між сторонами 13.06.2008 року були підписані Додаткові угоди №1 та №2 про внесення змін до вказаного кредитного договору щодо строку погашення кредиту 10.04.2015 року та порядку погашення заборгованості.

Згідно з п.п.3.1, 3.1.1 договору кредитор зобов`язаний відкрити позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 та здійснити видачу кредиту (обміном) через операційну касу кредитора в гривні та перерахувати кошти в межах суми кредиту в порядку, визначеному цим договором.

Згідно з п.1.1 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 13,5% річних.

Як вбачається зі справи, станом на 18.09.2017 року відповідач має заборгованість, яка складається з суми заборгованості за кредитом - 5756,62 доларів США і заборгованості за відсотками - 3105,35 доларів США.

При цьому відповідач не оспорює сам факт заборгованості, але посилається на те, що кредитний договір незаконний, порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» Також вказує, що розмір заборгованості, визначений Банком, не відповідає дійсності, разом з тим, с свого боку будь-яких розрахунків заборгованості за кредитом, або її відсутності, не надав.

У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

На підставі п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Вимогами ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання - надав ОСОБА_1 вищевказаний кредит, що останнім не спростовується.

Відповідач стверджує, що не отримував кредит в доларах США на руки готівкою, однак не оспорює, що отримав кошти від банку і здійснив покупку автомобіля шляхом безготівкового розрахунку.

В суді відповідачем була проведена експертиза для перевірки відповідності умовам кредиту реальним обставинам погашення кредиту.

Однак документально об`єктивно підтвердити або спростувати відповідність розрахунку банку та письмовим документам щодо видачі та погашення кредиту за даним кредитним договором експерту під час проведення експертизи не надалось за можливе, тому судом першої інстанції не взято до уваги позицію відповідача щодо невірності суми заборгованості, вказаної у позовній заяві.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконує, і відповідачем таки обставини не заперечувалися, сума заборгованості позичальником не спростована, тому правильним є висновок суду, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача за первинним позовом сума заборгованості за договором в розмірі 8861,97 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 5756,62 доларів США, заборгованість за відсотками - 3105,35 доларів США.

Вирішуючи зустрічний позов, суд першої інстанції вірно зазначив, що на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивач повинен був довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на введення його позивачем в оману.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України).

Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пленум Верховного Суду України у п. 8. постанови від 6.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції повно і вичерпно проаналізовані норми права, які регулюють правовідносини між сторонами, в тому числі, в площині тверджень відповідача щодо укладення договору під впливом обману.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Частинами 1-3 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом правильно враховано правову позицію в постановах Верховного Суду в справах № 61-9746ск18 та № 61-32932ск18.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно з пунктом 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, які були чинними на час укладення між сторонами спірного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Судом зазначено, що між сторонами правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився, про що розписався в кредитному договорі № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13.06.2008р. та у Додатках №1 та №2, в яких у повній мірі викладені умови, мета, суми і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Таке приєднання ОСОБА_1 вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст.634 ЦК України.

Як під час розгляду в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, що укладений між сторонами кредитний договір є несправедливим до нього, або наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і самого факт обману з боку відповідача.

Так, судом досліджено Інструкцію про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджена Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280. І проведений судом аналіз положень вказаної Інструкції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, вказує на те, що спеціальні рахунки (в тому числі ті, що зазначені в Кредитному договорі) Банк відкриває для внутрішнього обліку та звітності перед фінансовими органами, а не для позичальника фізичної особи для його власних потреб.

Згідно з п.2.6 договору кредиту відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

А як вбачається з п.3.1.1 Кредитного договору сторони погодили, що для обліку Кредитних ресурсів, що були видані, банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_2 …..

Таким чином, збільшення сукупної вартості кредиту та здійснення видачі кредиту з позичкового рахунку НОМЕР_2 , а не з поточного рахунку 2620..., не є підставами, передбаченими діючим законодавством, для визнання кредитного договору недійсним та лише свідчить про можливість наявності спору щодо розміру заборгованості за договором. Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 не ставить перед судом такого питання, суд вирішує даний спір в порядку ст. 11 ЦПК України, в межах заявлених вимог.

Враховуючи вищевикладене, належно оцінивши надані докази, суд прийшов до цілком обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав, передбачених ЦК України, і тому відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог.

Апеляційна скарга відповідача зводиться до незгоди із рішенням суду, її доводи є аналогічними обгрунтуванням відповідача власні позовні вимоги. Такі доводи були предметом перевірки в суді першої інстанції, і суд дав їм мотивовану оцінку.

Жодного альтернативного розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, не представив він такого розрахунку й суду апеляційної інстанції, розрахунок заборгованості банку не спростував.

Доводи скарги про незаконність дій банку щодо видачі кредиту в доларах США не є слушними. Банк у відповідності до положень п.1 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» проводив операції з валютними цінностями, при цьому ліцензії на проведення такої діяльності перевірені судом першої інстанції.

Твердження відповідача про те, що він не отримував долари США готівкою при укладенні кредитного договору не мають значення. Позивач самостійно обрав валюту кредитування, отримав гроші, погашав кредит в іноземній валюті, що він сам підтвердив. Тобто, позичальник самостійно обрав схему кредитування, ознайомившись із умовами кредиту, оскільки це виключало для нього оплату комісій за відкриття додаткових рахунків.

Банк провів переказ кредитних коштів позичальнику без відкриття поточного рахунку, що не заборонено Інструкцією, затвердженою Постановою НБУ від 17.06.2004 року №280, на позичковий рахунок, відкритий на ім`я відповідача саме для цілей кредитування відповідно до п.1.2 кредитного договору. Судом також правильно зазначено, і це відповідає обставинам справи, що згідно з Планом рахунків, рахунок 2203… є рахунком для обліку довгострокових кредитів на поточні потреби, що надаються фізичним особам, і такі рахунки відкриваються банком на власний розсуд, не мають відношення до зберігання коштів. Відповідачем з банком укладений кредитний договір, а не договір банківського вкладу. І згідно з планом рахунків бухгалтерського обліку банків України, що застосовується у відповідності до вищевказаної Інструкції, за дебітом рахунку 2203.. проводяться суми наданих кредитів, що експертом не взято до уваги при проведенні дослідження.

Таким чином, той факт, що грошові кошти були перераховані не з поточного рахунку, а з аналітичного, не може впливати на дійсність договору, оскільки факт укладення договору та надання коштів за цим договором, часткового виконання договору відповідач не заперечував. Інструкція про касові операції у банках України - це розпис процедури. Ніяких санкцій за порушення цієї інструкції у вигляді визнання недійсності договору не передбачено. Законом не заборонено укладати договір на умовах, погоджених між сторонами. Оскільки саме така процедура для видачі та погашення кредиту з аналітичного рахунка погоджена сторонами в самому договорі з обох боків - такий порядок не суперечить законодавству. Як вбачається зі справи, ка виконання Закону України «Про захист прав споживачів» позичальнику надавалась уся необхідна інформація щодо реальної процентної ставки, а тому підстав для визнання кредитного договору недійсним відповідачем в позові немає. Немає таких доводів і в апеляційній скарзі.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення містить аргументовані висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду місті Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 серпня 2019 року.

Судді Є.Є.Мальцева

О.О.Лісовий

Л.М. Кочегарова

Вважати встановленим зміст відновленої постанови Верховного суду від 28 квітня 2020 року по справі № 263/16688/17 в такій редакції:

Постанова

Іменем України

28 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 263/16688/17

провадження № 61-16584св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач за зустрічним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року у складі судді: Шатілової Л. Г., та постанову Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Лісового О. О., Кочегарової Л. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі АТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Первісний позов мотивовано тим, що 13 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 221/24-263 на суму 11 169,00 доларів США, на купівлю автотранспортних засобів. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на вересень 2017 року має заборгованість.

АТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 :

суму заборгованості за кредитом 5 756,62 доларів США;

суму заборгованості за відсотками 3 105,35 доларів США;

судові витрати.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до АТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання договору кредиту та договору застави недійними.

Зустрічний позов мотивовано тим, що в пункті 3.1.1. договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 221/24-263 від 13 червня 2008 року вказано, що кредитор відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 . В пункті 2.1. договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів зазначено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті. Кредитним договором не передбачений рахунок для повернення кредитних коштів. Рахунок, зазначений в пункті 3.1.1., позичальнику не відкривався, про що свідчить відсутність відповідного договору про відкриття рахунку. На підставі Банківської ліцензії та письмового Дозволу Національного банку України на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта: рахунок 2620, «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України», Постанови Правління Національного банку України № 280, тому використання банком для надання суми кредиту позичальником рахунку № НОМЕР_1 та використання для повернення суми кредиту інші транзитні та аналітичні рахунки, взагалі суперечить діючому законодавству України, а вказаний вище рахунок є аналітичним для внутрішніх операцій банку та до зберігання, видачі та отримання коштів від позичальника не має жодного стосунку. Пункт 3.1.1. договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 2 21/24-263, в якому зазначено порядок повернення та видачі кредитних коштів по кредитному договору, суперечить встановленому чинним законодавством порядку надання та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», статті 162 КпАП, і тому є недійсним, оскільки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України.

Відповідно до висновку аудитора від 28 грудня 2017 року реальна процентна ставка за кредитом складає 28,1382 % у доларах США, у той час як у пункті 1.1. договору зазначено процент у розмірі 13,50 річних, тому позичальник під час укладення договору не міг знати ні реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту, яке згідно з висновком аудитора дорівнює 7 844,08 доларів США. Під час укладення договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо реальної відсоткової ставки, що приводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, що є беззаперечним обманом з боку банку. При цьому про такий обман з боку банку при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_1 стало відомо лише після дослідження аудитора, до якого він звернувся у грудні 2017 року.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним договір кредиту від 30 червня 2008 року № 221/24-263 з моменту підписання;

визнати недійсним договір застави № 221/24-265 від 30 червня 2008 року з моменту підписання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 221/24-263 від 13 червня 2008 року в розмірі 8 861,97 доларів США, з яких заборгованість за кредитом - 5756,62 доларів США, заборгованість за відсотками - 3105,35 доларів США., що за курсом 26,33 гривень за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 червня 2019 року складає 233335,67 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів та договору застави недійсними відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», було укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 221/24-263 на суму 1 1169,00 доларів США., на купівлю автотранспортного засобу Geely JL7162, 2008 року випуску, з кінцевим строком повернення кредиту 10 червня 2013 року. ОСОБА_1 не спростовує сам факт фактичного отримання кредитних коштів по договору кредиту № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13 червня 2008 року, а тому між сторонами договірні правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився, про що розписався в договорі кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 221/24-263 від 13 червня 2008 року та у Додатках № 1 та № 2, в яких у повній мірі викладені умови, мета, суми і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Таке приєднання ОСОБА_1 вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України. При цьому ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, що укладений між сторонами договір кредиту є несправедливим до нього, або наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману з боку відповідача. Оскільки ОСОБА_1 умови договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів не виконує, з останнього підлягає стягненню на користь позивача за первинним позовом сума заборгованості за договором в розмірі 8 861,97 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 5 756,62 доларів США, заборгованість за відсотками 3 105,35 доларів США.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що банк виконав свої зобов`язання - надав ОСОБА_1 кредит, що останнім не спростовується. Відповідач стверджує, що не отримував кредит в доларах США на руки готівкою, однак не оспорює, що отримав кошти від банку і здійснив купівлю автомобіля шляхом безготівкового розрахунку. В суді відповідачем була проведена експертиза для перевірки відповідності умовам кредиту реальним обставинам погашення кредиту. Однак документально об`єктивно підтвердити або спростувати відповідність розрахунку банку та письмовим документам щодо видачі та погашення кредиту за даним договором кредиту експерту під час проведення експертизи не надалось за можливе, тому судом першої інстанції не взято до уваги позицію відповідача щодо невірності суми заборгованості, вказаної у позовній заяві.

Апеляційний суд вказав, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Судом правильно враховано правову позицію в постановах Верховного Суду в справах № 61-9746ск18 та № 61-32932ск18. Із запропонованими умовами кредиту позивач ознайомився та погодився, про що розписався в договорі кредиту № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13 червня 2008 року та у Додатках № 1 та № 2, в яких у повній мірі викладені умови, мета, суми і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Як під час розгляду в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, що укладений між сторонами договір кредиту є несправедливим до нього, або наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і самого факт обману з боку відповідача. Позовні вимоги щодо визнання договору кредиту недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав, передбачених ЦК України, і тому відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог. Той факт, що грошові кошти були перераховані не з поточного рахунку, а з аналітичного, не може впливати на дійсність договору, оскільки факт укладення договору та надання коштів за цим договором, часткового виконання договору відповідач не заперечував. Інструкція про касові операції у банках України - це розпис процедури. Ніяких санкцій за порушення цієї інструкції у вигляді визнання недійсності договору не передбачено. Законом не заборонено укладати договір на умовах, погоджених між сторонами. Оскільки саме така процедура для видачі та погашення кредиту з аналітичного рахунка погоджена сторонами в самому договорі з обох боків - такий порядок не суперечить законодавству. Як вбачається зі справи, на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» позичальнику надавалась уся необхідна інформація щодо реальної процентної ставки, а тому підстав для визнання договору кредиту недійсним немає.

Апеляційний суд відхилив доводи скарги про незаконність дій банку щодо видачі кредиту в доларах США, оскільки банк відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» проводив операції з валютними цінностями, при цьому ліцензії на проведення такої діяльності перевірені судом першої інстанції. Позивач самостійно обрав валюту кредитування, отримав гроші, погашав кредит в іноземній валюті, що він сам підтвердив. Тобто, позичальник самостійно обрав схему кредитування, ознайомившись із умовами кредиту, оскільки це виключало для нього оплату комісій за відкриття додаткових рахунків.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк» відмовити та задовольнити зустрічний позов про визнання договору недійсним. При цьому, посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не отримував взагалі кредитних коштів в іноземній валюті, а в матеріалах справи не має жодного доказу на отримання коштів в іноземній валюті. Для укладення реального договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів відповідно до положень статей 525 527, 640, 1054, 1046 ЦК України банк зобов`язаний перерахувати позичальнику кредит (грошові кошти в такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого саме роду та такої саме якості, що були узгоджені у консенсуальному кредитному договорі) у строк та в порядку, що встановлені договором. АТ «Укрсоцбанк» при підписанні договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів було приховано та введено в оману позичальника стосовно відсоткової ставки, що є неприпустимим при підписанні договору, що було підтверджено висновком судово-економічної експертизи.

Вказує, що надання кредитних коштів в іноземній валюті фізичній особі підтверджується виключно первинними бухгалтерськими документами (заявою на видачу готівки) у відповідності до «Інструкції про касові операції в банках України», затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 337 від 14 серпня 2003 року. Твердження суду про те, що договір є укладеним сторонами, спростовується наступним: за своєю правовою природою кредитний договір консенсуальний, двосторонній та є видом родового договору займу, який є реальним, одностороннім. У разі укладення реального кредитного договору, конструкція якого визначена у частині другій статті 640, частині другій статті 1046 ЦК України, необхідні дії банку по передачі грошових коштів позичальнику, завжди у часі слідують за діями, що звершують консенсуальну частину договору (зокрема мається на увазі домовленість з усіх істотних умов). Твердження суду в своєму рішенні про те, що позивачу за зустрічним позовом надані кредитні кошти у розмірі 11 169 доларів США не має свого документального та аргументованого підтвердження та є безпідставним, незрозумілим та таким, що не підтверджується матеріалами справи. Також з огляду на це суддею першої та апеляційної інстанцій були порушені норми матеріального права, а саме частина друга статті 640, частина друга статті 1046 ЦК України при встановленні факту укладання кредитного договору.

Суди не врахували, що перед підписанням договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів банк навмисно ввів ОСОБА_1 в оману через свідомо надану недостовірну інформацію, яку повинен був надати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з умовами кредитування та інше. волевиявлення учасників спірного договору кредиту на купівлю автотранспортних засобівне відповідає реальній їх волі. Зокрема волі ОСОБА_1 , на умовах сплати відсоткової ставки та реальної відсоткової ставки, що у дійсності складає 29,86% у доларах США, про що якби знав ніколи не підписав та не погодився на спірний договір. як вбачається із матеріалів справи, надані умови банком щодо кредиту, ОСОБА_1 отримав кредит під відсоткову ставку у розмірі 13,50% річних, а реальна ставка складає 29,86% у доларах США, що є значно більшою, аніж сторони узгодили.

У квітні 2020 року АТ «Альфа-Банк» засобами поштового зв`язку направило відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_4 , в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги повністю. Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що банком наданий необхідний обсяг належних доказів, в тому числі й оригінали, які доречи відповідачем не ставились під сумнів будь-яким чином. Відповідачем навпаки не надано взагалі жодного доказу його заперечень проти позову банку, які б могли його заперечити повністю або частково. Факт укладення договору, та отримання коштів відповідач не заперечував про що йдеться в постанові апеляційного суду.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2020 року зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року заяву АТ «Альфа-Банк» про залучення до участі у справі як правонаступника позивача АТ «Укрсоцбанк» задоволено. Залучено до участі у справі АТ «Альфа-Банк» як правонаступника позивача АТ «Укрсоцбанк».

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 221/24-263 на суму 11 169,00 доларів США на купівлю автотранспортного засобу Geely JL7162, 2008 року випуску, з кінцевим строком повернення кредиту 10 червня 2013 року.

18 листопада 2009 року додатковою угодою № 2 до договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 221/24-263 сторони домовилися, що погашення кредиту здійснюється в наступному порядку до 10 числа (включно) кожного місяця починаючи з 10 липня 2008 року (останній платіж 10 червня 2015 року) згідно з графіком.

Банк виконав свої зобов`язання та надав ОСОБА_1 кредит, а ОСОБА_1 не оспорюв сам факт заборгованості, але посилався на те, що договір кредиту незаконний, порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» Також вказує, що розмір заборгованості, визначений Банком, не відповідає дійсності.

Станом на 18 вересня 2017 року відповідач має заборгованість, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 5 756,62 доларів США; відсотками 3 105,35 доларів США.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредитом 5 756,62 доларів США.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Суди встановили, що під час укладення договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів сторони досягли домовленості відносно всіх його умов, у тому числі щодо суми кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки, щомісячної суми необхідного платежу, строку внесення платежів, умов повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, права дострокового виконання зобов`язань за договором та його умов. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач погоджувався із всіма умовами договору, про що свідчить його підпис в договорі і часткове погашення кредиту в іноземній валюті. Після укладення договору в 2008 році позичальник його не оспорював, приступив до його виконання і виконував тривалий час, тобто погодився з умовами договору. Договором визначено повернення кредиту в тій самій валюті, в якій видано кредит, що повністю відповідає суті договору кредиту (позики) і не суперечить чинному законодавству.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довів підстав для визнання недійсним договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів від 30 червня 2008 року № 221/24-263 та договору застави № 221/24-265 від 30 червня 2008 року, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Проте суд апеляційної інстанції: не врахував, що настав строк кредитування; не з`ясував за який період нараховані проценти за користування кредитом; не врахував, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування; не врахував, що після настання строку виконання договору кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. А тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в іншій частині ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним: касаційну скаргу задовольнити частково; постанову апеляційного суду в частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду; в іншій частині судові рішення слід залишити без змін.

Оскільки постанова апеляційного суду в частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США підлягає скасуванню, то необхідно поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року у частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 5 756,62 доларів США.

Керуючись статтями 400 та 410, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року у частині первісних позовних вимог акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США скасувати.

Передати справу № 263/16688/17 у частині первісних позовних вимог акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в розмірі 5 756,62 доларів США.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

Вважати встановленим зміст відновленої постанови Донецького апеляційного суду від 09 червня 2020 року по справі № 263/16688/17 в такій редакції:

22-ц/804/2019/20

263/16688/17

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року місто Маріуполь

справа № 263/16688/17

провадження № 22-ц/804/2019/20

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Лопатіної М.Ю,

секретар судового засідання Сікора М.М.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Шатілової Л.Г. від 20 червня 2019 року,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі АТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Первісний позов мотивовано тим, що 13 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 221/24-263 на суму 11 169,00 доларів США на купівлю автотранспортних засобів. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого станом на вересень 2017 року має заборгованість.

АТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 :

суму заборгованості за кредитом 5 756,62 доларів США;

суму заборгованості за відсотками 3 105,35 доларів США;

судові витрати.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до АТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання договору кредиту та договору застави недійсними.

Зустрічний позов мотивовано тим, що в пункті 3.1.1. договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 221/24-263 від 13 червня 2008 року вказано, що кредитор відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 . В пункті 2.1. договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів зазначено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті. Кредитним договором не передбачений рахунок для повернення кредитних коштів. Рахунок, зазначений в пункті 3.1.1., позичальнику не відкривався, про що свідчить відсутність відповідного договору про відкриття рахунку. На підставі Банківської ліцензії та письмового Дозволу Національного банку України на здійснення валютних операцій банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта: рахунок 2620, «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України», Постанови Правління Національного банку України № 280, тому використання банком для надання суми кредиту позичальником рахунку № НОМЕР_1 та використання для повернення суми кредиту інші транзитні та аналітичні рахунки, взагалі суперечить діючому законодавству України, а вказаний вище рахунок є аналітичним для внутрішніх операцій банку та до зберігання, видачі та отримання коштів від позичальника не має жодного стосунку. Пункт 3.1.1. договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 2 21/24-263, в якому зазначено порядок повернення та видачі кредитних коштів по кредитному договору, суперечить встановленому чинним законодавством порядку надання та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», статті 162 КпАП, і тому є недійсним, оскільки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України.

Відповідно до висновку аудитора від 28 грудня 2017 року реальна процентна ставка за кредитом складає 28,1382% у доларах США, у той час як у пункті 1.1. договору зазначено процент у розмірі 13,50 річних, тому позичальник під час укладення договору не міг знати ні реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту, яке згідно з висновком аудитора дорівнює 7 844,08 доларів США. Під час укладення договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів банк приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо реальної відсоткової ставки, що приводить до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, що є беззаперечним обманом з боку банку. При цьому про такий обман з боку банку при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_1 стало відомо лише після дослідження аудитора, до якого він звернувся у грудні 2017 року.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір кредиту від 30 червня 2008 року № 221/24-263 з моменту підписання; визнати недійсним договір застави № 221/24-265 від 30 червня 2008 року з моменту підписання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року позов АТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 221/24-263 від 13 червня 2008 року в розмірі 8 861,97 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 5 756,62 доларів США, заборгованість за відсотками - 3 105,35 доларів США, що за курсом 26,33 гривень за 1 долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 червня 2019 року складає 233335,67 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів та договору застави недійсними відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», було укладено договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 221/24-263 на суму 11 169,00 доларів США на купівлю автотранспортного засобу Geely JL7162, 2008 року випуску, з кінцевим строком повернення кредиту 10 червня 2013 року. ОСОБА_1 не спростовує сам факт фактичного отримання кредитних коштів по договору кредиту № 221/24-263 на купівлю автотранспортних засобів від 13 червня 2008 року, а тому між сторонами договірні правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позивач ознайомився та погодився, про що розписався в договорі кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 221/24-263 від 13 червня 2008 року та у Додатках № 1 та № 2, в яких у повній мірі викладені умови, мета, суми і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Таке приєднання ОСОБА_1 вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України. При цьому ОСОБА_1 не надано жодного доказу того, що укладений між сторонами договір кредиту є несправедливим до нього, або наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману з боку відповідача. Оскільки ОСОБА_1 умови договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів не виконує, з останнього підлягає стягненню на користь позивача за первинним позовом сума заборгованості за договором в розмірі 8 861,97 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 5 756,62 доларів США, заборгованість за відсотками 3 105,35 доларів США.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, відмовивши АТ «Укрсоцбанк» в задоволенні вимог про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором та задовольнити зустрічний позов про визнання недійсними з моменту підписання договору кредиту та застави.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 зазначає, що взагалі не отримував кредитних коштів в іноземній валюті, а в матеріалах справи не має жодного доказу на отримання коштів в іноземній валюті. Надання кредитних коштів в іноземній валюті фізичній особі підтверджується виключно первинними бухгалтерськими документами (заявою на видачу готівки) у відповідності до «Інструкції про касові операції в банках України», затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 337 від 14 серпня 2003 року.

Твердження суду першої інстанції в своєму рішенні про те, що позивачу за зустрічним позовом надані кредитні кошти у розмірі 11 169 доларів США не має свого документального та аргументованого підтвердження та є безпідставним, з огляду на що судом порушено норми частини друга статті 640, частина друга статті 1046 ЦК України при встановленні факту укладання кредитного договору.

Суд не врахував, що перед підписанням договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів банк навмисно ввів ОСОБА_1 в оману через свідомо надану недостовірну інформацію, зокрема щодо відсоткової ставки з акредитним договором, яка у дійсності складала 29,86% у доларах США, про що відповідача не було повідомлено.

Згідно наданих умов банком щодо кредиту, ОСОБА_1 отримав кредит під відсоткову ставку у розмірі 13,50% річних, а реальна ставка складає 29,86% у доларах США, що є значно більшою, аніж сторони узгодили. Наданий бакнком розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, оскільки навіть експертне дослідження №434/435-18 від 30 листопада 2018 року не дало висновку щодо його відповідності умовам договору.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

24 липня 2019 року представник позивача АТ «Укрсоцбанк» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої істанції є правильним, законним і відповідачем не наведено підстав для скасування рішення.

Рух справи

Постановою Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року залишено без змін.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк» відмовити та задовольнити зустрічний позов про визнання договору недійсним. При цьому, посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року касаційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Постанову Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року скасовано в частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США. Передано справу в частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року залишено без змін.

13 травня 2020 року цивільна справа надійшла до Донецького апеляційного суду та протоколом повторного автоматизованого розподілу від 19 травня 2020 року передана на розгляд колегії суддів і ухвалою Донецького апеляційного суду від 19 травня 2020 року призначена до розгляду у судовому засіданні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», було укладено кредитний договір № 221/24-263 на суму 11 169,00 доларів США, на купівлю автотранспортного засобу Geely JL7162, 2008 року випуску, з кінцевим строком повернення кредиту 10 червня 2013 року.

18 листопада 2009 року додатковою угодою № 2 до договору кредиту на купівлю автотранспортних засобів № 221/24-263 сторони домовилися, що погашення кредиту здійснюється в наступному порядку до 10 числа (включно) кожного місяця починаючи з 10 липня 2008 року (останній платіж 10 червня 2015 року) згідно з графіком.

Банк виконав свої зобов`язання та надав ОСОБА_1 кредит, а ОСОБА_1 не оспорював сам факт заборгованості, але посилався на те, що договір кредиту незаконний, порушує вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та вказує, що розмір заборгованості, визначений банком, не відповідає дійсності.

Станом на 18 вересня 2017 року відповідач має заборгованість, яка складається з заборгованості за: тілом кредиту 5 756,62 доларів США; відсотками 3 105,35 доларів США.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором та розподілу судових витрат не відповідає, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США апеляційний суд виходить з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Звертаючись до сду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками в розмірі 3 105,53 доларів США, які нараховані за період з 11 лютого 2009 року по 17 вересня 2017 року, в той час, коли строк дії договору кредитування відповідно до умов договору закінчився 10 червня 2013 року.

Суд першої інстанції, стягуючи з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США, не врахував, що настав строк кредитування; в рішенні не зазначив за який період нараховані проценти за користування кредитом; не врахував, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування; не врахував, що після настання строку виконання договору кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, проте такі позовні вимоги заявлені не були.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.15-18) вбачається, що за період з 13 червня 2008 року по 10 червня 2013 року, тобто за період строку дії кредитного договору заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками складає 246,24 долари США, що і підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ст. 382 ЦПК України апеляційний суд в постанові вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При подачі позову АТ «Укрсоцбанк» сплатив судовий збір в розмірі 3 590,95 грн та заявляв вимоги на загальну суму 8 861,97 доларів США.

Вимоги банка підлягають задоволенню на загальну суму 6 002,96 доларів США, тобто на 67,74 %.

Відповідно до положень ч 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» належить стягнути понесені витрати по сплаті судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 2 431,87 грн, а тому рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат також підлягає зміні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року в частині стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором та розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Маріуполя Донецької області, ІНН НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (юридична адреса: м. 03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29, ) заборгованість за відсотками по кредитному договору № 221/24-263 від 13 червня 2008 року в розмірі 246 (двісті сорок шість ) доларів 34 центи США та судові витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 2 431 (дві тисячи чориреста тридцять одна) гривня 87 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 15 червня 2020 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

М.Ю. Лопатіна

Вважати встановленим зміст відновленої ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 липня 2020 року по справі № 263/16688/17 в такій редакції:

Справа № 263/16688/17

Провадження № 6/263/94/2020

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі: головуючої судді Шатілової Л.Г., при секретарі Ничипорук А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за заявою Акціонерного товариства «Альфа-Банк», зацікавлені особи: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 , про заміну сторони виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

Представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» звернувся до суду з заявою, в якій просив замінити сторону (а саме - стягувача) Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк» у виконавчому провадженні.

Свою заяву мотивував тим, що 20.06.2019 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області ухвалено рішення по справі № 263/16688/17 за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними, згідно якого позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними відмовлено.

На підставі виконавчого листа за вказаним позовом 17.02.2020 року відкрито виконавче провадження № АСВП: 61289557, яке було зупинено до вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

28.04.2020 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заяву акціонерного товариства «Альфа-Банк» про залучення до участі у справі як правонаступника позивача - акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено.

28.04.2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного суду від 22.08.2019 року у частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США скасовано. Передано справу № 263/16688/17 у частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

09.06.2020 року постановою Донецького апеляційного суду Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20.06.2019 року в частині стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором та розподілу судових витрат змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за відсотками по кредитному договору № 221/24-263 від 13 червня 2008 року в розмірі 246 (двісті сорок шість ) доларів 34 центи США та судові витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 2 431 (дві тисячі чотириста тридцять одна) гривня 87 копійок.

Згідно рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав і обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15.10.2019 року. Відповідно Передавального акту АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступника набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.

На підставі викладеного заявник просить замінити стягувача у виконавчому провадженні №АСВП 61289557 з АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ - 23494714, МФО 300346, п/р № IBAN НОМЕР_5 , місцезнаходження: 03150, Україна, м. Київ вул. Велика Васильківська, 100).

В судове засідання представник заявника надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги заяви підтримав, просив задовольнити.

Заінтересовані особи (боржник) ОСОБА_1 , представник стягувача АТ «Укрсоцбанк», в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст.433 Цивільного процесуальногокодексу України неявка осіб, що беруть участь у справі не перешкоджає розгляду заяви.

Дослідивши матеріали заяви, цивільної справи № 263/16688/17, суд вважає, що заява Акціонерне товариство «Альфа-Банк» підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року у справі № 263/16688/17 за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними - позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними відмовлено.

22.08.2019 року постановою Донецького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду місті Маріуполя Донецької області від 20.06. 2019 року залишено без змін.

28.04.2020 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного суду від 22.08.2019 року у частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США скасовано. Передано справу № 263/16688/17 у частині первісних позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3 105,35 доларів США на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 серпня 2019 року залишено без змін.

09.06.2020 року постановою Донецького апеляційного суду Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20.06. 2019 року в частині стягнення заборгованості за відсотками за кредитним договором та розподілу судових витрат змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за відсотками по кредитному договору № 221/24-263 від 13 червня 2008 року в розмірі 246 (двісті сорок шість ) доларів 34 центи США та судові витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 2 431 (дві тисячі чотириста тридцять одна) гривня 87 копійок.

Згідно рішення № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року, було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав і обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15.10.2019 року. Відповідно Передавального акту АТ «Альфа-Банк» у порядку правонаступника набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.

Частиною 1 ст. 55 ЦПК України передбачено, що у разі припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ст.512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язані може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а також до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно вимог ст. 442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Відповідно до ч.5 ст.15 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов`язкові тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Таким чином, відбувся перехід прав та обов`язків від попереднього кредитора новому, який за своїм правовим змістом є відступленням права вимоги, що передбачено п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України та яка, в свою чергу, відповідно до правил статті 442 ЦПК України є підставою для заміни сторони виконавчого провадження.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги заяви обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 442 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Заяву Акціонерного товариства «Альфа-Банк», зацікавлені особи: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 , про заміну сторони виконавчого провадження, - задовольнити.

Замінити сторону (стягувача) з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ - 23494714, МФО 300346, п/р № IBAN НОМЕР_5 , місцезнаходження: 03150, Україна, м. Київ вул. Велика Васильківська, 100) у виконавчому провадженні №АСВП 61289557 щодо виконання рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2019 року у справі № 263/16688/17 за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору та договору застави недійними.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасники судового розгляду мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Суддя Л.Г. Шатілова

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя С.О. Демидова