Справа № 597/853/24
Провадження № 2-о/597/57/2024
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2024 р. суддя Заліщицького районного суду Тернопільської області Шевчук В.М., ознайомившись із матеріалами заяви ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту родинних відносин,

У С Т А Н О В И В:

30.05.2024 року до Заліщицького районного суду Тернопільської області надійшла заява ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту родинних відносин.

Ухвалою Заліщицького районного суду Тернопільської області від 03.06.2024 року зазначену заяву залишено без руху зі встановленням представнику заявниці 5-денного строку з дня отримання копії ухвали про залишення заяви без руху для усунення недоліків, вказаних у мотивувальній частині, а саме:

- не зазначено відомості про наявність або відсутність у нього електронного кабінету, а також про наявність або відсутність електронних кабінетів у заявниці ОСОБА_2 та заінтересованої особи ОСОБА_3 ;

- докази зареєстрованого місця проживання заявниці ОСОБА_2 ;

- усунути наявні розбіжності у мотивувальній частині заяви та долучених до заяви доказах.

Матеріали справи містять розписку представника заявниці ОСОБА_1 про отримання копії вищевказаної ухвали 05.06.2024 року.

07.06.2024 року на виконання зазначеної ухвали представник заявниці ОСОБА_1 надав змінену заяву про встановлення факту родинних відносин, у якій зазначив про наявність у нього електронного кабінету та відсутність електронних кабінетів у заявниці ОСОБА_2 та заінтересованої особи ОСОБА_3 . Також до суду надійшла заява представника заявниці ОСОБА_1 , в якій він повідомляє, що згідно акту про фактичне місце проживання без реєстрації від 24.05.2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає на момент приїзду в Україну по АДРЕСА_1 .

Однак представником заявниці ОСОБА_1 не додано жодного документа, підтверджуючого законні підстави перебування на території України заявниці ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Отже, належною адресою місця проживання чи перебування особи є її адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування).

У зв`язку з викладеним, суддею не приймається зазначена представником заявниці ОСОБА_1 адреса проживання заявниці ОСОБА_2 , яка в свою чергу не підтверджена жодним доказом, відповідна адреса не зареєстрована/не задекларована як місце її проживання/перебування.

У п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Так, у рішенні від 4 грудня 1995 року у справі «Bellet v. France» («Беллет проти Франції», серії A №333B, пункт 36) Європейський суд з прав людини зазначив, що ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - «Конвенція») містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 25 січня 2000 року у справі «Miragall Escolano and Othersv. Spain» («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», заяви №38366/97, №38688/97, №40777/98, №40843/98, №41015/98, №41400/98, №41446/98, №41484/98, №41487/98, №41509/98) і у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Pйrez de Rada Cavaniles v. Spain» («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», заява №3256-57) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

При цьому слід взяти до уваги також висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28.05.1985 року в справі Ашингдейн проти Сполученого Королівства та від 13.02.2001 року в справі Кромбах проти Франції, в яких ЄСПЛ наголосив, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.

У рішеннях від 20.05.2010 року в справі «Пелевін проти України» та від 30.05.2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою.

В рішенні «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein проти Німеччини» (рішення від 12 липня 2001 року п.44) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Згідно ч.3 ст.185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу відповідно до ухвали суду у встановлений строк.

За таких обставин, вважаю, що представником заявниці недоліки щодо підтвердження зареєстрованого місця проживання заявниці ОСОБА_2 , зазначені в ухвалі суду від 03.06.2024 року, не усунуто, що свідчить про неналежне виконання вимог вищевказаної ухвали, а тому заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту родинних відносин, слід повернути представнику заявниці ОСОБА_2 ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.185, 260, 261, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту родинних відносин, повернути представнику заявниці ОСОБА_2 ОСОБА_1 .

Роз`яснити представнику заявниці ОСОБА_1 , що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали суду.

Суддя В.М.ШЕВЧУК