Справа №461/5997/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Кітова О.В.,

за участю секретаря судового засідання Черевка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ), в інтересах якої діє адвокат Качмар Іван Остапович (адреса: 79005, м. Львів, вул. Тершаковців, 2А, оф. 105) до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11; ) про стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Качмар Іван Остапович, звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», у якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на її користь 3 % річних у сумі 4011 гривень 00 копійок та інфляційні втрати в сумі 20135 гривень 19 копійок, що загалом складає 24146 гривень 19 копійок, а також вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 03.07.2015 між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № 07.977.74950 від 03.07.2015. Відповідно до п.1.1. кредитного договору, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 11900 гривень. 30.08.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р24.977.75972 від 30.08.2016 року, згідно п.1.1 якого, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 19391,00 гривень. Постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2024 у справі № 461/9996/20, зобов`язано АТ «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 17137,29 грн, сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором № Р24.977.75972 від 30.08.2016, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія). 11 червня 2024 року приватним виконавцем Баіровою Н.М. відкрито виконавче провадження №75268073 з метою примусового виконання постанови Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року у справі № 461/9996/20. 17 червня 2024 року вказане виконавче провадження завершене. Кошти в розмірі 17 137,29 грн, сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором № № Р24.977.75972 від 30.08.2016, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія) повернуто останній. Таким чином позивачка вважає, що відповідач свої зобов`язання перед позивачкою прострочив за період з 30.08.2016 року по 17.06.2024 року, а тому з відповідача слід стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за період з 30.08.2016 по 17.06.2024 року.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.07.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

06.08.2024 від представника Акціонерного товариства «Ідея Банк» ? Трофімової Л.А. надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, вважає їх безпідставними. Вказує, що Постановою Львівського апеляційного суду від 11.10.23 встановлено: Щодо кредитного договору № Р24.977.75972 від 30.08.2016 суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що поверненню підлягають сплачені позивачкою кошти, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), починаючи з 01.01.2018 по 30.08.2020 включно в межах позовної давності, враховуючи, що позов поданий до суду 02.12.2020, а попередній платіж внесений позивачем 01.12.2017, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який згодом був продовжений відповідними Указами. Отже, вимоги позивача про застосування ст.625 ЦК України заявлені за період, який стосується періоду дії у країні воєнного стану, задоволенню не підлягають. Окрім того, вказує, що матеріали справи не містять відомостей щодо звернення ОСОБА_1 до AT «Ідея Банк», в порядку ч. 2 ст. 625 ЦКУ, із відповідною вимогою про повернення їй плати за обслуговування кредиту. Окрім того, стверджує, що наданий представником Позивача розрахунок теж не відповідає дійсності, адже Позивачем не була сплачена сума комісії у розмірі 17 137,29 грн. на весь період розрахунку заборгованості.

12.11.2024 до суду від адвоката Качмара І.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшли додаткові пояснення у справі, в яких представником позивача наведено додаткове правове обгрунтування позовних вимог з посиланням на практику Верховного Суду.

Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, у якому позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Суд враховує, що сторони обізнані про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять клопотання учасників про розгляд справи у їх відсутності, відтак, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 03 липня 2015 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 07.977.74950.

Згідно пункту 1.1. кредитного договору відповідач надає позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 11900,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується отримати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

30 серпня 2016 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № P24/977/75972.

Згідно пункту 1.1. кредитного договору відповідач надає позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 19391,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується отримати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.1.2 вказаного кредитного договору, банк надає кредит у день підписання договору строком на 48 місяців.

Відповідно до п.1.3 вказаного кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 1,9900% річних від залишкової суми кредиту.

Згідно пункту 1.4. кредитного договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Графік щомісячних платежів за кредитним договором наведений в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка міститься у п.6.1 кредитного договору P24.977.75972 від 30.08.2016, підписаного сторонами.

Відповідно до п. 5.2 кредитного договору № P24.977.75972 від 30.08.2016, цей договір є укладеним з дня його підписання сторонами та діє протягом строку кредитування, а в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Згідно п. 3.2.2 кредитного договору P24.977.75972 від 30.08.2016, позичальник має право достроково повернути всю суму кредиту або її частину.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та повернення коштів за нікчемним правочином задоволено частково. Зобов`язано Акціонерне товариство «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 23538 (двадцять три тисячі п`ятсот тридцять вісім) грн. 38 коп. сплачені ОСОБА_1 за кредитними договорами №07.977.74950 від 03.07.2015 року та № P24.977.75972 від 30.08.2016 року, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія). Стягнуто з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4071 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2024, вищевказане рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 травня 2023 року змінено. Зобов`язано Акціонерне товариство «Ідея Банк» повернути кошти в розмірі 17 137,29 грн, сплачені ОСОБА_1 за кредитним договором № № P24.977.75972 від 30.08.2016, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія). Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2963,74 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» в дохід держави судовий збір у розмірі 335,96 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

Відповідно положень частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, вищезазначеними рішеннями першої та апеляційної інстанції встановлено, що положення укладених між сторонами кредитних договорів в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів (пункт 1.4 кредитних договорів), є нікчемними.

Апеляційним судом також встановлено, що останній платіж за договором № 07.977.74950 від 03.07.2015 було внесено ОСОБА_1 31.08.2016 та достроково закрито кредитний договір, який був укладений до 03.07.2019.

Щодо кредитного договору № Р24.977.75972 від 30.08.2016 у вищевказаних рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, суди прийшли до висновку, що поверненню підлягають сплачені позивачкою кошти, як плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія), починаючи з 01.01.2018 по 30.08.2020 включно в межах позовної давності, враховуючи, що позов поданий до суду 02.12.2020, а попередній платіж внесений позивачем 01.12.2017, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

11 червня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Г.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №75268073 з виконання виконавчого листа № 461/9996/20 виданого 21.05.2024 року Галицьким районний судом м. Львова.

17 червня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Г.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №75268073, оскільки боржником рішення суду виконано у повному обсязі, кошти повернуті стягувачу в розмірі 17137,29 грн.

Так, у виконавчому провадженні стягнуто з АТ «Ідея Банк» кошти в розмірі 17137,29 грн сплачених ОСОБА_1 за кредитним договором №Р24.977.75972 від 30.08.2016, як плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісія).

Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що позивачем пред`явлено позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних за період з 30 серпня 2016 року по 17 червня 2024 року, виходячи із суми боргу в розмірі 17137 грн 29 коп.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Глава 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» знаходиться в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу 3 «Окремі види зобов`язань», який входить до книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України)

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (пункт 1 частини третьої статті 1212 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що «дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) вказано, що:

«84. Як Велика Палата Верховного Суду зазначила вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

85. Подібний висновок викладений у пунктах 66, 67 постанови Касаційного господарського суду від 01 вересня 2022 року у справі № 910/9544/19, на яку посилається колегія суддів Касаційного господарського суду в цій справі. За обставинами цієї справи особа отримала кошти за нікчемним правочином, відповідно обов`язок повернути ці кошти виник у неї з моменту їх безпідставного отримання, оскільки недійсність нікчемного правочину встановлена законом і визнання його недійсним судом не вимагається. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду вважає правильним.

86.Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним.

87. При цьому Велика Палата Верховного Суду не може погодитись з висновком, викладеним у постанові Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 905/1313/18, про те, що зобов`язання продавця повернути кошти, сплачені йому за розірваним договором купівлі-продажу, виникло з набранням чинності рішенням суду від 16 січня 2017 року у справі № 905/1290/16 про стягнення з нього цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України, тоді як договір купівлі-продажу був розірваний судовим рішенням від 31 серпня 2010 року у справі № 905/3512/13, цим же рішенням покупця було зобов`язано повернути придбане за договором майно. Отже, саме з набранням законної сили рішенням суду у справі № 905/3512/13 про розірвання договору та зобов`язання покупця повернути придбане майно відпала підстава набуття продавцем коштів, сплачених йому покупцем за це майно. Саме з цього моменту у продавця виник обов`язок повернути безпідставно утримані кошти покупцю, а не з моменту набранням чинності рішенням суду у справі № 905/1290/16 про стягнення з нього цих коштів на підставі статті 1212 ЦК України, яке в цьому випадку було механізмом примусового виконання продавцем свого обов`язку з повернення безпідставно утриманих коштів, який він не виконав добровільно.

88.Також Велика Палата Верховного Суду не може погодитись з висновками, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2021 року у справі № 330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 17 серпня 2021 року у справі № 913/371/20, про те, що зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна має бути виконане особою протягом 7 днів з дня направлення / отримання нею вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до статті 530 ЦК України.

89. Згідно із частиною другою статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

90. Норма вказаної статті регулює відносини, коли у боржника існує обов`язок, але строк його виконання не встановлений, тоді такий обов`язок боржник має виконати у семиденний строк від дня пред`явлення кредитором йому вимоги. Ця норма зазвичай застосовується у договірних відносинах, коли сторони в договорі встановлюють певний обов`язок, але не визначають строк його виконання. У такому випадку кредитор, направляючи вимогу боржнику, повідомляє про готовність прийняти виконання від боржника.

91. Проте у статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.

92. Норма частини другої статті 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 ЦК України не застосовується.

93. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає необхідним відступити від наведених вище висновків, викладених у постанові Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2021 року у справі № 330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 17 серпня 2021 року у справі № 913/371/20 та від 27 березня 2019 року у справі № 905/1313/18».

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) зазначено таке:

«65. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

66. Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

67. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначили період прострочення та вирахували суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та річних, які підлягають стягненню з відповідача. Велика Палата Верховного Суду враховує у цьому висновку те, що про обставини, які б свідчили про прострочення кредитора у зобов`язанні з повернення безпідставно набутих коштів, або про обставини, які б перешкоджали боржнику з незалежних від нього причин виконати обов`язок повернути кошти, у цій справі відповідач не стверджує і суди їх не встановлювали.

68. При цьому Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргумент відповідача про те, що лише постановою Північного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року у справі № 910/17567/19 був встановлений факт безпідставного набуття ним грошових коштів та, як наслідок, обов`язок їх повернути.

69. Як було зазначено вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

70. В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України».

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх ( erga omnes ). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Касаційний суд зробив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №183/7850/22 (провадження № 61-14740св23) зроблено такий висновок: «Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань.

Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

З огляду на підстави пред`явленого позову, а саме те, що такий обґрунтовується положеннями частини другої статті 625 ЦК України у поєднання з статтею 1212 ЦК України, тобто має місце позадоговірне грошове зобов`язання, приписи пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України за таких обставини є незастосовним, адже стосуються лише договорів позики та кредитного договору, в тому числі договору про споживчий кредит.

Відтак, доводи представника відповідача про те, що вимоги позивача про застосування статті 625 ЦК України, заявлені за період, який стосується періоду дії в Україні воєнного стану, задоволенню не підлягають, є невірним адже ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У позовній заяві та долученому до неї розрахунку позивач нарахував інфляційній втрати та 3% річних за період із 30 серпня 2016 року (дати укладення кредитного договору №Р24.977.75972) по 17 червня 2024 року (дату закінчення виконавчого провадження), виходячи із суми боргу в розмірі 17137 грн 29 коп., визначеної постановою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року у справі № 461/9996/24.

Враховуючи вказане вище, суд робить висновок, що позивач дійсно вправі нараховувати інфляційній втрати та 3 % річних, проте період нарахування слід розпочинати щодо кожного перерахування плати за обслуговування кредиту (платежу), виходячи з дати такого платежу, його суми та до моменту перарахування цих сум позивачу банком.

Суд позбавлений процесуальної можливості здійснити перерахунок заявлених до стягнення платежів, в межах періоду та їх загальної суми, пред`явленої до стягнення позивачем, оскільки матеріали справи не містять доказів про суми та дати сплати (перерахування) позивачем на користь АТ «Ідея Банк» плати за обслуговування кредиту протягом строку кредитного договору, а суд не вправі збирати докази з власної ініціативи.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка звільнена від сплати судового збору. Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, витрати щодо сплати судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Качмар Іван Остапович до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (адреса проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 );

представник позивача ? Качмар Іван Остапович (адреса: АДРЕСА_2 );

відповідач ? Акціонерне товариство «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11; ).

Повний текст рішення складено та підписано 10 грудня 2024 року.

Суддя Олександр КІТОВ