ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» про стягнення суми боргу,-

В С Т А Н О В И В:

26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування посилався на те, що відповідач взяв в нього в борг кошти в сумі 270 000 доларів США, між ними 25 червня 2019 року укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідач отримав від позивача ці кошти з обов`язком повернути суму боргу до 31 грудня 2020 року після вимоги позивача. Вимога позивача про повернення боргу була в 2021 року, строк повернення грошових коштів в указаній сумі згідно договору та вимоги закінчився, але ці кошти відповідач не повернув.

Просив стягнути з відповідача вказаний борг.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.Вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність доказів отримання ОСОБА_2 грошових коштів є хибним. На підтвердження надано договір,де зазначено, що підписання цього договору є фактом отримання грошових коштів позичальником у повному розмірі.

Висновки суду про те, що сторони по справі заінтересовані у виведенні квартири без її реалізації на електронних торгах в межах відкритого виконавчого провадження та позов носить штучний характер є хибними. Саме ті обставини, що закінчувався строк позовної давності і стали причиною подання позовної заяви. Спроба ОСОБА_2 подарувати своїй доньці квартиру є спробою уникнути відповідальності також перед апелянтом.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що із договору не вбачається еквівалентно якій грошовій одиниці міг отримати ОСОБА_2 грошові кошти.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не вбачається еквівалентно якій грошовій одиниці міг отримати ОСОБА_2 грошові кошти. В межах зазначеної справи відсутні докази виконання договору позики.В п.5.2 договору позики передбачено, що сума позики підлягає поверненню в готівковій або безготівковій формі, що суперечить положенням ст.1049 ЦК України. ОСОБА_2 є боржником за рішеннями господарського суду і в межах виконавчого провадження на квартиру,яка належить йому на праві власності, було накладено арешт виконавцем. Забезпечення позову в цій справі шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо майна ОСОБА_2 не дали можливості реалізувати квартиру боржника на торгах в межах зведеного виконавчого провадження.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Устинова А.В.,представник ОСОБА_2 адвокат Котович М.О., представник Акціонерного товариство «Банк Кредит Дніпро» адвокат Борейко Н.О..

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив із того, що в межах зазначеної справи відсутні докази виконання договору позики та чи дійсно цей договір було виконано, тобто, відсутні докази отримання ОСОБА_2 грошових коштів взагалі, не визначено грошову одиницю еквіваленту, про який зазначено в договорі позики.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові належить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається із умов договору позики від 25 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за цим договором позикодавець в цілях особистих текучих потребах позичальника передає позичальнику грошові кошти в розмірі,встановленому цим договором,а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики в обумовлений цим договором строк.

Відповідно до пункту 2.1. сума позики становить в еквіваленті 270 000 доларів США.

Згідно з пунктом 3.1 договору в день підписання цього договору позикодавець передав позичальнику суму позики в розмірі еквівалентому 270000 долларів США в готівковій формі,а позичальник прийняв зазначену суму коштів.

Підписання цього договору є фактом отримання грошових коштів позичальником від позикодавців у повному розмірі.

Термін повернення позики до 31 грудня 2020 року.(пункт 4.1)

Сума позики підлягає поверненню в готівковій або безготівковій формі. (пункт 5.2)

Текст договору позики від 25 червня 2019 року містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на підставі договору позики від 25 червня 2019 року в сумі 270 000долларів США в день підписання цього договору.

Таким чином, підписаний ОСОБА_2 договір позики підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи N 388/1354/17-ц, у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики укладено у письмовій формі, як то передбачено статтею 1047 ЦК України. Підписаний сторонами.Ніким не оспорений.

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Під час розгляду цієї справи, відповідач ОСОБА_2 не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував договір позики, датований 15 червня 2019 року.

Таким чином між сторонами виникли правовідносини за договором позики. Доказів того, що договір позики укладено з метою завдати шкоди кредиторові в особі Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» не надано. Посилання на те, що в результаті забезпеченя позову в цій справі виконавець не може реалізувати з торгів належну відповідачеві на праві власності квартиру для виконання рішення господарських судів про стягнення з останнього коштів не свідчить про те , що договір позики є фраудаторним правочином.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише

укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 388/1354/17-ц зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доказів про те, що боргове зобов`язання виконане матеріали справи не містять і відповідач на зазначене не посилається.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив зміст договору позики від 25 червня 2019 року про отримання позики 25 червня 2019 року і дійшов передчасного висновку, що він не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 грошових коштів у позику, оскільки не встановив справжню правову природу вказаного правочину. Всупереч обставинам справи суд першої інстанції безпідставно зазначив у рішенні, що ОСОБА_1 не довів факт передачі грошових коштів ОСОБА_2 ..

Висновок суду першої інстанції про те, що договір позики від 25 червня 2019 року, укладений між сторонами, фактично може бути елементом намагання сторін вивести активи боржника ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання судових рішень, які набрали законної сили, є припущенням яке нічим не підтверджується. Навпаки наявність договору позики від 25 червня 2019 року,укладеного між сторонами , нічим не спростовується.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційним судом встановлено неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального та процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то є підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції ,то є підстави для зміни розподілу судових витрат.

Позивачем при зверненні до суду першої інстанції було сплачено судовий збір в сумі 13420 грн., а при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в сумі 20130 грн..Таким чином позивачем сплачено судовий збір в сумі 33550 грн.,який при задоволенні позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на корсить позивача.

Керуючись ст. ст.368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» про стягнення суми боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) суму боргу у розмірі 270 000 (двісті сімдесят тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 33550 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: