Справа № 369/2521/24
Провадження № 2/369/4154/24
РІШЕННЯ

Іменем України

06.06.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

секретаря Тертична К.І.

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому у судовому засіданні в м. Києві у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року позивач звернувся до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у шлюбі з відповідачкою перебуває з 2008 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2010 року народження, ОСОБА_4 , 2011 року народження. Сімейне життя з ОСОБА_2 не склалось, між ними зникло взаєморозуміння та взаємоповага, втрачено почуття любові. Оскільки подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам, просив суд розірвати шлюб, зареєстрований 25 жовтня 2008 року у виконавчому комітеті Ковалівської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис №154.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 лютого 2024 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Заперечень щодо такого розгляду сторони не направили.

У встановлений судом строк відзив на позов ОСОБА_2 не подала, не повідомила суд про причини неможливості подати такий відзив.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської облсті від 06 травня 2024 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 сторонам був наданий строк на примирення до 29 травня 2024 року.

21 травня 2024 року від ОСОБА_1 надійшли пояснення в яких зазначено, що твердження відповідача щодо примирення не відповідають дійсності, фактичним обставинам та реальній поведінці відповідача, направленні на затягування строку розгляду справи. Вважає, що відповідач не має наміру примирення, оскільки не проявляла і не проявляє ніяких дій, які б підтверджували такі наміри. Останні роки спільного життя супроводжувались неадекватною поведінкою відповідача, що виражалась в регулярних безпідставних, вигаданих звинуваченнях на його адресу, його близьких родичів, претензіях, образах, нецензурній лайці, періодичному вигнанні з будинку і погрозами розірвання шлюбу, що зазвичай відбувалося із криками в присутності дітей. З червня 2023 року фактично не проживають разом. Також зазначив, що в серпні 2023 року відповідач подала позов про розірвання шлюбу, проте потім відізвала позов із своїх міркувань, які йому не відомі. Крім того, відповідач казала позивачу, що зараз для неї не зручний час розлучатись по невідомим для нього причинам. Наполягала на тому, щоб він відізвав позов та просила почекати до вересня 2024 року. Зважаючи на це, вважає, що заява відповідача про примирення є зловживанням процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Категорично заперечував проти примирення та наполягав на розірванні шлюбі.

29 травня 2024 року від ОСОБА_2 надійшла заява про відвід головуючому судді Пінкевич Н.С. Свою заяву мотивувала тим, що під час судового засідання 06 травня 2024 року при розгляді клопотання про надання строку для примирення суддя виявила упередженість та необ`єктивність. Незважаючи на те, що позивач не був присутнім у залі судового засідання, суддя безпідставно стверджувала, що позивач категорично проти примирення. Вважає, що така упередженість судді щодо ситуації примирення свідчить про необ`єктивність та неможливість безстороннього вирішення спору у даній справі. Просила суд задовольнити заяву про відвід.

У судовому засіданні позивач з приводу заявленого відводу заперечував.

У судове засідання відповідач не з`явилася, подала клопотання про відкладення.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року було ухвалено вважати заявлений ОСОБА_2 відвід судді Наталії Пінкевич - необґрунтованим та відмовити в його задоволенні.

29 травня 2024 року від ОСОБА_2 також надійшла заява про перенесення судового засідання у зв`язку з тим, що відповідачка перебуває на лікарняному та проходить курс лікування з метою відновлення здоров`я з 29.05.2024 року по 03.06.2024 року.

У судовому засіданні 30 травня 2024 року заяву про перенесення судового засідання було задоволено та призначено судове засідання на 06 червня 2024 року, у звязку з першою неявкою відповідачки.

05 червня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід головуючому судді Пінкевич Н.С. Свою заявою позивач мотивував тим, що справа надійшла до суду ще в лютому 2024 року, він категорично заперечував щодо примирення сторін та наполягав на розгляду справи у найкоротші терміни. Натомість суддею і надано строк на примирення, і безпідставно відкладено розгляд справи за клопотанням відповідача. Вважає, що така упередженість судді свідчить про необ`єктивність та неможливість безстороннього вирішення спору у даній справі. Просив суд задовольнити заву про відвід.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлений відвід.

У судове засідання відповідач не з`явилася, подала клопотання про відкладення.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2024 року ухвалено вважати заявлений ОСОБА_1 відвід судді Наталії Пінкевич - необґрунтованим та відмовити в його задоволенні.

У судовому засіданні позивач додатково суду пояснив, що з відповідачкою разом не проживають більше року. А останні роки фактично й жили заради дітей. Шлюбних стосунків не підтримують, вказав, що між ними часто виникали сварки. Почуттів не залишилось та має намір влаштовувати своє особисте життя. Своїми діями відповідач штучно затягує розгляд справи. Просив врахувати, що жодних дій на примирення відповідачка не вчиняла. Заперечував проти надання строку для примирення, позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

У судове засідання відповідачка не з`явилась. Про час місце розгляду справи повідомлена. До суду 05.06.2024 року подала заяву про перенесення судового засідання у зв`язку з тим, що вона вже тривалий період перебуває на лікарняному та проходить курс лікування з метою відновлення здоров`я з 03.06.2024 року по 07.06.2024 року.

Суд враховує, що відповідачка вдруге подає заяву про перенесення судового засідання у зв`язку з тим, що вона перебуває на лікарняному та проходить курс лікування з метою відновлення здоров`я, дані заяви були подані до суду особисто відповідачем та за день до судового засідання. Також відповідачка не вказала яким чином написати та подати відповідну заяву до суду вона мала можливість, а приймати участь в засіданні - ні безпосереденьо, ні шляхом застосування власних засобів комунікації - не може.

Зважаючи, що відповідачка обізнана про час та місце розгляду справи, письмового відзиву у встановлений законом строк не подала, заявляла суду клопотання про примирення подружжя, подавала заяви про перенесення судового засідання, про відвід судді, враховуючи строки розгляду справи, дотримання балансу інтересів як позивача, так і відповідача, суд вважає за доцільне розглянути справу за відсутності відповідачки та на підставі поданих сторонами доказів.

Дослідивши матеріали справи, пояснення позивача та відповідачки, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Ковалівської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис №154.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

Сторони мають спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Так, позивач в позовній заяві, у письмових поясненнях та безпосередньо у судовому засіданні наголошував, що не бажає в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем, посилаючись на те, що між сторонами втрачено почуття любові, взаєморозуміння, тривалість окремого проживання, не можливість примирення.

Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).

За клопотанням відповідача подружжю надано строк на примирення, провадження по справі зупинялось.

Згідно з ч. 7 ст. 240 ЦПК України, у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Згідно з п.4 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження по справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Ч. 7 ст. 240 ЦПК України визначено граничний строк, який не може перевищувати шести місяців, натомість мінімальний строк не передбачений, що свідчить про те, що у кожному конкретному випадку суд на свій розсуд визначає такий строк і не обмежений бажанням сторони на визначення максимального строку.

З урахуванням наведеного, врахувавши позицію сторін, обставини справи, категоричної відмови позивача примиритись, частково задовольнив клопотання відповідача про надання строку для примирення, надавши сторонам такий строк до 29 травня 2024 року.

Після поновлення провадження у справі позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, у наданий судом строк сторони не досягли примирення.

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Суд також зважує, що позов про розірвання шлюбу був поданий 13 лютого 2024 року, об`єктивних доказів можливості примирення між сторонами до суду не надано і судом таких не встановлено.

Позивач зазначав, що сторони мають протилежні погляди на шлюб та сім`ю, у них відсутні спільні інтереси, проживають окремо один від одного, не підтримують сімейних стосунків, тому примирення неможливе.

А відтак, суд вважає, що встановлені у справі обставини дійсно свідчать про те, що подальше збереження сім`ї між сторонами не вбачається можливим.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Таку можливість суд забезпечив, призначивши справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, забезпечивши можливість сторонам надати докази і обґрунтування.

Про розгляд справи відповідачка була обізнана, подавала клопотання про примирення, але на час прийняття судового рішення жодних доказів досягнутого примирення не надала, натомість позивач наголосив, що протягом всього часу, наданого судом, відповідачка не намагалась знайти компроміси з позивачем щодо особистих стосунків. Доводи заяви на примирення про тимчасові труднощі, тощо, суд не приймає до уваги, оскільки шлюб повинен ґрунтуватися на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, навіть за наведених відповідачкою обставин.

Отже, встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволити.

Шлюб, зареєстрований 25 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у виконавчий комітет Ковалівської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис №154 - розірвати.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 10 червня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ