ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

05 червня 2024 року

м. Харків

справа № 641/6111/23

провадження № 22-ц/818/1860/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про виселення, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року, ухвалене суддею Чайка І.В., -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про виселення.

В обгрунтування доводів посилався на те, що 22.08.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 31.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю. за р. №2624. Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснював намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання в квартирі відповідачів, які на думку позивача підлягають виселенню відповідно до ст. 319,321 ЦК України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку».

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року у задоволенні позову Т КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в свої інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про виселення - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось 22.08.2016 в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 31.05.2007, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Гончаренко Н.Ю. під номером 2624. Тобто, в такому випадку підлягає застосуванню ч. З ст. 109 ЖК УРСР. Вказує, що 29.08.2023 позивачем на адресу відповідачів направлено письмові вимоги про добровільне звільнення квартири протягом 30 днів звільнити квартиру з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями. Відповідачі не виконали законної вимоги позивача та не звільнили квартиру, чим порушили законні права власника. Позивач виконав усі вимоги закону, запропонував добровільно звільнити квартиру, але такі вимоги не виконані відповідачами. При цьому, положення ч. З ст. 109 ЖК УРСР передбачає лише направлення письмової вимоги особам, які проживають у приміщенні, проте не вимагають від позивача надати таким особам інше постійне жиле приміщення. Таким чином, судом першої інстанції помилково застосовано ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР до спірних правовідносин та безпідставно відмовлено у позові. Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції не враховано, що у 2016 році Банк набуваючи право власності на квартиру у ній були відсутні зареєстровані особи та особи що там проживають, що підтверджується довідкою ОСББ ЛУЧ-2007 від 03.11.2016 та № 31/01/2022-1 від 31.01.2022. При цьому з останньої довідки ОСББ ЛУЧ-2007 № 29/12/2022-1 від 29.12.2022 вбачається, що без реєстрації в квартирі проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Тобто, такі особи протиправно вселилися до квартири без будь-якого дозволу нового власника, вже після укладення кредитного договору та договору іпотеки, після набуття Банком права власності, отже такі особи підлягають виселенню без надання іншого постійного приміщення для проживання. Отже, під час набуття права власності, позивач не був обізнаний про обтяження квартири у вигляді наявності осіб (в тому числі і малолітніх), які проживають без реєстрації та відповідного дозволу іпотекодержателя. Тобто позивач не може поновити свої законні права, як власника, без виселення таких осіб з квартири. Зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 у справі № 638/13030/13-ц зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 02.10.2019 у справі № 644/6646/14-ц та від 25.02.2021 у справі №761/26620/16-ц. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позичальником та іпотекодателем була ОСОБА_1 , проте особи, яких зокрема позивач просить виселити - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 не були а ні позичальниками, а ні іпотекодателями. Матеріалами справи також не доведено, що такі особи є членами сім`ї колишнього власника цього житла, а тому не мали й права користування цією квартирою. Крім того зазначає, що, 12.01.2022 АТ КБ ПРИВАТБАНК, як власник квартири, отримав від ОСББ ЛУЧ-2007 претензію на суму 124 328,43 грн. У претензії зазначалося, що за період з 22.08.2016 по 31.12.2021 у позивача наявний борг зі сплати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, теплопостачання, вивіз сміття, водопостачання та водовідведення у розмірі 124 328,43 грн. 07.02.2022 ОСББ Луч-2007 виставлено позивачу рахунок № НОМЕР_1 на суму 130 257,60 грн для сплати заборгованості з: 1) квартплати; 2) опалення; 3) водопостачання холодної води; 4) водовідведення; 5) вивозу ТПВ. 18.02.2022 Позивачем на підставі рахунку №7 від 07.02.2022 сплачено на користь ОСББ Луч-2007 130 257,60 грн. Підтверджується копіями рахунку-фактури та меморіального ордеру. Відповідачі продовжують проживати в квартирі на яку позивач 22.08.2016 звернув стягнення у позасудовому порядку шляхом реєстрації за собою права власності та не сплачують комунальні послуги, що покладає на позивача надмірний та додатковий тягар з оплати таких послуг. Вказує, що продовжуючи проживання у квартирі відповідачі є споживачем комунальних послуг в розумінні Закону України Про житлово-комунальні послуги (п.6 ч.І ст.1). Відтак, на відповідачів розповсюджується обов`язок сплачувати комунальні послуги. Варто зазначити, що саме відповідачі отримують житлово-комунальні послуги, тобто є безпосередніми споживачами відповідних благ. Однак, порушуючи принципи добросовісності та справедливості, свої зобов`язання щодо сплати комунальних послуг відповідачі не виконали, тому АТ КБ ПРИВАТБАНК звернувся до Ленінського районного суду міста Полтави з позовом про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 збитків у вигляді сплачених коштів у розмірі 130 257,60 грн за спожиті відповідачами комунальні послуги. По справі №553/4153/22 відкрито провадження, 23.06.2023 справу передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду м.Харкова, рішення не прийнято. Водночас при розгляді справи №553/4153/22 представником ОСОБА_1 надані наступні пояснення по справі, що мають істотне значення для вирішення цієї справи. Так, у поясненнях зазначено, що відповідач ОСОБА_4 в липні 2020 року взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою про взяття на облік ВПО від 24.07.2020 за №6326- в якій фактичне місце проживання вказано: АДРЕСА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 . Відповідач ОСОБА_1 у вересні 2019 року взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою про взяття на облік ВПО від 04.09.2019 за №6326-, фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 . Також зазначається, що на теперішній час її фактичним місцем проживання є: АДРЕСА_5 . Водночас у відзиві по цій справі №641/6111/23 відповідачі зазначають, що спірна квартира є їх єдиним житлом та постійним місцем проживання, інше житло відсутнє, що суперечить попереднім заявам відповідачів по іншій справі, тобто такі дії відповідачів містять ознаки суперечливої поведінки та взаємовиключні аргументи і посилання. Відповідачі приховали від суду ті обставини, що вони мають інше житло для проживання. При цьому, слід звернути увагу, що під час укладення кредитного договору та договору іпотеки, ОСОБА_1 у договорах зазначала, що її місцем проживання є: АДРЕСА_6 (адреса проживання її чоловіка). Разом з тим, з довідки ОСББ ЛУЧ-2007 № 29/12/2022-1 від 29.12.2022 вбачається, що в квартирі проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . З огляду на наведене вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 офіційно мають інші місця для користування та постійного проживання, а ОСОБА_3 втратив право користування спірною квартирою. Звертає увагу, що суд першої інстанції не дослідив та мав встановити обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у користуванні відповідачів, придатності цих об`єктів до проживання, оскільки саме по собі фактичне проживання - не є підтвердженням наявності права користування цим майном, тому суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР. Зазначає, що судом першої інстанції не враховані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 442/328/19-ц, в якій Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника. Звертає увагу на те, що Іпотекодержатель не надавав будь-яку згоду на проживання та реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб. Вказує, що ОСОБА_1 без будь-якої письмової згоди, вселила третіх осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ) з метою вчинення перешкод для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та позбавлення позивача права вільного розпорядження нерухомим майном.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка передана в іпотеку, частково за кредитні кошти та частково за власні кошти. Відтак, виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано частково за особисті кошти, можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі- продажу №2621 від 31.05.2007 року , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю. , за р. №2621.

Згідно п 3 договору зазначено , що загальна вартість нерухомого майна становить 573049 грн. Продаж квартири вчинено за 505630 грн., що еквівалентно 100125 дол. США , з яких 116 780 грн. отримано продавцем від покупця до підписання договору , а арешту 388850 грн. що еквівалентно 77000 дол. США покупець зобов`язується сплатити продавцю до 20.00 год 21 травня 2007 року готівкою.

31.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір , відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 отримала грошові кошти у загальному розмірі 92700 дол. США: на придбання квартири АДРЕСА_1 в сумі 77 000 дол. США та 15700 дол. США на сплату страхових платежів .

31.05.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором укладено договір іпотеки , предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

22 серпня 2016 року на підставі договору іпотеки за р. №2624 від 31.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю., АТ КБ «ПриватБанк» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

З довідки ОСББ «Луч-2007» від 29.12.2022 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , 1978 р.н., ОСОБА_2 , 2010 р.н., ОСОБА_4 , 2001 р.н., ОСОБА_3 , 1945 р.н..

Згідно довідки про склад сім`ї від 27.09.2023 року наданої на запит суду Реєстром територіальної громади міста Харкова , в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК України щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої - третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/44814/19 (провадження № 14-109цс22).

Судом установлено, що 31.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір , відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 отримала грошові кошти у загальному розмірі 92700 дол. США: на придбання квартири АДРЕСА_1 в сумі 77 000 дол. США та 15700 дол. США на сплату страхових платежів .

Цього самого дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором укладено договір іпотеки , предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно п. 3 договору загальна вартість нерухомого майна становить 573049 грн. Продаж квартири вчинено за 505630 грн., що еквівалентно 100125 дол. США, з яких 116 780 грн. отримано продавцем від покупця до підписання договору, а арешту 388850 грн. що еквівалентно 77000 дол. США покупець зобов`язується сплатити продавцю до 20.00 год 21 травня 2007 року готівкою.

Отже, іпотечна квартира, набута ОСОБА_1 за 573049 грн, частково придбана за кредитні кошти у розмірі 388850 грн. що еквівалентно 77000 дол. США, а частково за особисті кошти ОСОБА_1 у розмірі 116 780 грн.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що кожен з відповідачів має можливість проживати за адресами своєї реєстрації.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичнее значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретнее місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежит від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович протии Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн протии Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович протии Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі протии Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький протии України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а сааме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, само визначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, виселення відповідачів буде непропорційним втручанням в контексті приписів ст. 8 Конвенції.

Відповідачі тривалий час проживають саме в спірній квартирі і вказане житло вважають своїм єдиним місцем проживання.

В апеляційній скарзі банк посилався на те, що в іншій справі №553/4153/22 представником ОСОБА_1 були надані пояснення, що відповідачі мають інше місце проживання, між тим, з огляду на пояснення відповідачів в даній справі не можна надати перевагу поясненням відповідачів в іншій справі.

Крім того, банком не надано та матеріали справи не містять належних доказів, що відповідачі мають інше житло.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки права колишнього власника житла та його сім`ї, які є відповідачами у цій справі, також повинні бути захищені, і будь-яке втручання, що призводить до позбавлення їх прав на житло, повинно ґрунтуватися на вимогах закону, бути обґрунтованим і необхідним для захисту прав позивача, при цьому не накладаючи надмірний тягар на відповідачів.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»- залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК.

Повний текст судового рішення виготовлено 07 червня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна