КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Катющенко В.П. в м. Київ 30 липня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води у розмірі 74814,84 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 18262,82 грн. та 3 % річних у розмірі 5933,51 грн., а також судовий збір 2684 грн.

Позов мотивував тим, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_1 , в тому числі і в кв. АДРЕСА_2 , здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція». Відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_3 , а тому є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у вказаній квартирі. Договір про надання послуг, який був передбачений чинними нормативно-правовими актами на момент виникнення заборгованості між відповідачами та позивачем, не був укладений, а також заява-приєднання до умов індивідуальних типових договорів споживачами послуг до ТОВ «Євро-Реконструкція» та мешканцями вказаної квартири з метою їх ідентифікації не надавалася.

Відповідачі своєчасно з жовтня 2016 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, а з червня 2017 року - за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01 жовтня 2023 року в розмірі 74814,84 грн., з яких заборгованість з централізованого опалення/постачання теплової енергії становить 43697,55 грн. та заборгованість зі сплати послуг за гаряче водопостачання - 31117,29 грн. Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем нараховано інфляційну складову боргу у розмірі 18262,82 грн. та 3% річних у розмірі 5933,51 грн.

Заборгованість з відповідачів позивач, у відповідності до вимог ст. 543 ЦК України, просив стягнути солідарно.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість з централізованого опалення/постачання теплової енергії за період з 12 березня 2017 року по 01 жовтня 2023 року в розмірі 35516,50 грн. та заборгованість зі сплати послуг за гаряче водопостачання за період з 01 червня 2017 року по 01 жовтня 2023 року в розмірі 31117,29 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 14229,67 грн. та 3 % річних у розмірі 4647,63 грн., всього 85511,09 грн. Стягнуто з відповідачів з кожного на користь позивача судовий збір в розмірі 2317,90 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові з огляду на наступне.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що з урахуванням п. 6 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується нерухомим майном та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальних послуг. Позивач визнавав факт, що договір з постачання теплової енергії та договір про постачання гарячої води не укладався. Крім того, позивач посилався на ч. 3 ст. 13 Конституції України, якою передбачено, що власність зобов`язує, та ст. 332 ЦК України, згідно якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Виходячи з цього, позивач вважав, що відповідачі зобов`язані сплатити йому всі фактично спожиті ними послуги.

Ні відповідач, ані його діти (співвідповідачі) не є власниками квартири. Він був власником квартири до 29 вересня 2016 року, потім АТ КБ «ПриватБанк» забрав у нього квартиру без належних підстав і не в спосіб, який був передбачений рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року про звернення стягнення на нерухоме майно (справа № 755/12686/13-ц). Переоформлення права власності було здійснено шляхом внесення до реєстру прав власності на нерухоме майно запису про нового власника квартири АДРЕСА_3 , запис про нового власника здійснено приватним нотаріусом Швець Р.О. 29 вересня 2016 року, згідно довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири є АТ КБ «ПриватБанк».

В позові позивач вказував, що відповідачі своєчасно з жовтня 2016 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення та з червня 2017 року за послуги гарячого водопостачання, в зв`язку з чим утворилася на 01 жовтня 2023 року заборгованість в розмірі 74814,84 грн.

Таким чином, позивач пропустив строки позовної давності для стягнення заборгованості, що встановлюються тривалістю у 3 роки. Таким чином, строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за централізоване опалення закінчився в жовтні 2019 року, а за послуги гарячого водопостачання - в червні 2020 року.

Зазначив, що відповідно до п. 3 ст. 267 ЦК України він робив заяву про застосування позовної давності, яка відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в позові. За таких обставин не було належних правових підстав для задоволення позову.

Вказував, що суд обґрунтував своє рішення тим, що з 2017 року не застосував позовну давність, та не прийняв доводи, що ОСОБА_1 та його діти не є власниками квартири на даний час. При цьому суд не звернув уваги на перехід до АТ КБ «ПриватБанк» права власності на квартиру, і що відповідно до закону саме на власника покладено тягар відповідних витрат.

Вважав, що посилання суду на COVID-19 є формальним і таким, що не підтверджено жодним доказом про те, що у позивача були вже такі обставини, які унеможливлювали можливість подавати позов впродовж більше 5 років, оскільки всі установи, в тому числі суди, працювали, працювало також ТОВ «Євро-Реконструкція», яке має юристів для вирішення своїх спорів. Наголошував, що аналіз судової практики свідчить, що в даній ситуації це є штучним створенням поважності причин пропуску строку позовної давності.

Посилався на те, що ЄСПЛ вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростовувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігти несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись в далекому минулому, спираючись на доказами, які, можливо, вже втратили достовірність і повноту зі спливом часу.

Зазначив, що в суді першої інстанції клопотання або заява про поновлення строку позовної давності позивачем не подавалися, іншим чином це питання позивачем процесуально не вирішувалося, тому у суду першої інстанції не було жодних підстав для незастосування строку позовної давності.

Від позивача ТОВ «Євро-Реконструкція» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що на момент подання позову відповідачі були зареєстровані за адресою АДРЕСА_4 , і поданий до суду відзив на позовну заяву не свідчить про те, що відповідачі були виселені з квартири за наявності нового власника АТ КБ «ПриватБанк», а продовжували проживати у вказаному житлі та користуватися наданими до цього житла комунальними послугами, тому є належними відповідачами по справі і зобов`язані сплатити всі фактично спожиті ними послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в повному обсязі.

Щодо поданої ОСОБА_1 заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, посилався на п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строків, визначених в тому числі ст. 257 ЦК України щодо строку позовної давності, посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21, від 31 травня 2022 року в справі № 926/1812/21, в яких зазначено про продовження строку позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину.

Зазначив, що відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії воєнного стану в Україні. Тобто, виходячи з наведених положень закону, пропущеною може бути лише позовна давність за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.

Звертав увагу, що законодавець чітко визначив як норму прямої дії, що загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, автоматично продовжується на строк дії карантину та зупиняється на строк дії воєнного стану без будь-яких вказівок чи послань на те, що цей строк може бути продовжений/зупинений лише за клопотанням чи заявою позивача, та за наявності відповідних обставин, які будуть визначені судом поважними, що підтверджується правовими висновками Верховного Суду в постановах від 22 вересня 2022 року в справі № 920/724/21, від 06 травня 2021 року в справі № 903/323/20, від 22 червня 2022 року в справі № 916/1157/21.

Щодо 3 % річних та інфляційних втрат, пояснював, що такі суми є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання і мають компенсаційний характер, а не штрафний, тому до положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності. Крім того, згідно доданого до позову розрахунку суми боргу вказано, що заборгованість обліковується станом на 01 вересня 2022 року, а нарахування 3 % річних та інфляційної складової боргу здійснюється по 23 лютого 2022 року, тобто до введення в дію воєнного стану в Україні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії НКРЕРП від 01 червня 2012 року № 198 на постачання теплової енергії (а. с. 24) забезпечує надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: будинок АДРЕСА_1 та зокрема в кв. АДРЕСА_2 за вказаною адресою, що не заперечується відповідачем в апеляційній скарзі.

Власником квартири АДРЕСА_5 з 29 вересня 2016 року є АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 43).

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 07 грудня 2023 року відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 : ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - з 11 грудня 2008 року по даний час, ОСОБА_1 - з 14 лютого 2008 року по даний час (а. с. 32 - 35).

ТОВ «Євро-Реконструкція» надано розрахунок суми боргу за послугу з постачання теплової енергії за період з жовтня 2016 року по вересень 2023 року, згідно якого заборгованість складає 43697,55 грн., 3 % річних - 3820,70 грн., інфляційна складова 11865,43 грн. (а. с. 13 - 14).

Крім того, згідно розрахунку заборгованості за послугу з постачання гарячої води за період з червня 2017 року по вересень 2023 року, заборгованість складає 31117,29 грн., 3 % річних - 2112,81 грн., інфляційна складова 6397,39 грн. (а. с. 11 - 12).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 18, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до п. 37, 38, 39 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року № 690, розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором. Споживач здійснює оплату спожитих послуг щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджені Постановою КМУ України від 08 жовтня 1992 року № 572, п.18 зобов`язати наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, тому враховуючи положення ст. 541 ЦК України зобов`язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер, відтак, особи, що є співвласниками квартири та/або зареєстровані в ній, несуть солідарні зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Згідно частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.

Частинами 1, 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 4 чинного Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність укладеного договору про надання послуг не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані їм послуги. Поряд з цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач є надавачем послуг з опалення та гарячого водопостачання, зокрема, за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідачі зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Таким чином, відповідачі у справі у розумінні положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII є споживачами послуг, відтак зобов`язані сплачувати отримані фактично послуги.

Апеляційний суд враховує, що відповідач в апеляційній скарзі не посилався на відсутність фактичного проживання його та інших відповідачів у квартирі, за якою надаються послуги позивачем, до того ж, в силу положень п. 29 Правил, споживач мав повідомити надавача послуг про відсутність відповідачів шляхом звернення з відповідною заявою і підтвердити факт відсутності за місцем реєстрації. Однак матеріали справи не містять даних про здійснення такого повідомлення. Крім того, матеріали справи не містять доказів оплати відповідачами житлово-комунальних послуг за будь-якою іншою адресою.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції вмотивовано відхилено доводи відповідача у відзиві на позовну заяву, повторно викладені в апеляційній скарзі, щодо пред`явлення позову до неналежних відповідачів, які не є власниками квартири, та правомірно зазначено, що перехід до банку права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 не звільняє відповідачів, які зареєстровані за вказаною адресою та фактично користуються комунальними послугами, від обов`язку здійснювати оплату за їх надання.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачі своєчасно не вносили плату за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в результаті чого утворилася заборгованість станом на жовтень 2023 року у розмірі 74814,84 грн.

Доказів на спростування наявності заборгованості у вищенаведеному розмірі та належного виконання зобов`язання по сплаті за спожиті комунальні послуги відповідачами надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, відтак ТОВ «Євро-Реконструкція» має право на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на розмір заборгованості 64779,15 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.

Із долученого до позовної заяви розрахунку інфляційних втрат, 3 % річних та з пояснень ТОВ «Євро-Реконструкція» у відзиві на апеляційну скаргу, вбачається, що позивачем було нараховано 3 % річних та інфляційні втрати по 23 лютого 2022 року, що узгоджується з положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206.

Таким чином, встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що позивач надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відповідачі, будинок яких підключений до централізованого опалення та постачання гарячої води, є споживачами цих послуг, від надання яких в установленому чинним законодавством порядку не відмовлялися, однак оплата спожитих послуг виконувалася ними неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості, суд першої інстанції, перевіривши надані позивачем розрахунки заборгованості, прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про виникнення у позивача права на стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку за спожиті житлово-комунальні послуги та на отримання штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом із тим, відповідачем ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі подано заяву про застосування позовної давності, у якій він зазначив, що позивачем пропущено строки позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за централізоване опалення, які закінчились в жовтні 2019 року, та за послуги гарячого водопостачання, які закінчились в червні 2020 року.

Відповідно до положень ст. 256 - 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки обов`язок щодо сплати за послуги з утримання будинку виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.

Із долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості та з пояснень ТОВ «Євро-Реконструкція» у відзиві на апеляційну скаргу, вбачається, що позивачем було нараховано заборгованість за послуги з постачання гарячої води з червня 2017 року по 01 жовтня 2023 року, за послуги з постачання теплової енергії - з жовтня 2016 року по 01 жовтня 2023 року.

Також позивачем було нараховано 3 % річних в розмірі 2112,81 грн. та інфляційні втрати в розмірі 6397,39 грн. по заборгованості за послуги з постачання гарячої води з червня 2017 року по 23 лютого 2022 року, а також 3 % річних в розмірі 3820,70 грн., інфляційні втрати в розмірі 11865,43 грн. по заборгованості за постачання з теплової енергії з жовтня 2016 року по 23 лютого 2022 року.

З позовом до суду ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулося 27 листопада 2023 року.

Разом з тим, 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності був зупинений у зв`язку із введенням на території України карантину.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що посилання суду на запровадження карантинних обмежень і незастосування в зв`язку з цим строків позовної давності, які закінчилися в жовтні 2019 року та в червні 2020 року, без подання позивачем клопотань про поновлення строку позовної давності, є формальним, а поважність причин пропуску строку позовної давності - штучно створеною. Так, відповідно до правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі № 920/724/21, Верховний Суд, відхиляючи доводи відповідача про те, що для застосування пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивачу необхідно обґрунтувати, що продовження строків зумовлене саме дією на сторону обмежень, впроваджених у зв`язку з карантином, зазначив, що ні ЦК України, ані інші нормативно-правові акти, якими встановлений (продовжений) на території України карантин, продовжено строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу на строк дії такого карантину, не містять тих вимог, про які зазначає відповідач, а автоматичне продовження цих строків пов`язане саме із встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону.

Схожі правові висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2023 року в справі № 306/1350/21 (провадження № 61-13615св23).

Враховуючи викладене, трирічний строк позовної давності сплив щодо щомісячних платежів, строк сплати яких настав у період з жовтня 2016 року (по заборгованості за послуги з постачання теплової енергії) по 02 квітня 2017 року, а тому, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у задоволенні позовних вимог ТОВ «Євро-Реконструкція» про стягнення заборгованості за вказаний період слід відмовити.

Відповідно, трирічний строк позовної давності до щомісячних платежів, строк сплати яких припадає на період з 02 квітня 2017 року - не сплив, а тому з відповідача на користь позивача підлягала стягненню заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 02 квітня 2017 року по 01 жовтня 2023 року, що згідно розрахунків, наданих позивачем, становить 34 384,13 грн. за послуги з постачання теплової енергії, 31117,29 грн. за послуги за постачання гарячої води, 4645,77 грн. 3 % річних та 14214,95 грн. інфляційних втрат, всього 84362,14 грн.

Разом із тим, суд першої інстанції, визначаючи період позовної давності з 12 березня 2017 року замість 02 квітня 2017 року, припустився помилки та неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в більшому розмірі, а саме 35516,50 грн., та відповідно збільшено розмір 3 % річних 4647,63 і інфляційних втрат 14229,67 грн.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги. Разом із тим, висновки суду першої інстанції щодо періоду стягнення заборгованості за опалення з 12 березня 2017 року замість 02 квітня 2017 року, та в частині розміру заборгованості за опалення, 3 % річних та інфляційних втрат здійснені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення в цій частині, зменшивши розмір стягнутої заборгованості за послуги з централізованого опалення до 34484,13 грн., а також відповідно розмір 4645,77 грн. 3 % річних та 14214,95 грн. інфляційних втрат, та суми судового збору до 2281,40 грн. пропорційно до задоволених на 85 % вимог (за наслідками апеляційного перегляду задоволено майнові вимоги на 84362,14 грн. із заявлених до стягнення 99011,17 грн.).

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4026 грн., за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги залишаються задоволеними на 85 %, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 603,90 грн. судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно її задоволенню.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року змінити в частині періоду стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та в частині розміру стягнутих сум, визначивши, що заборгованість за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії стягується з 02 квітня 2017 року, та зменшити розмір стягнутої заборгованості за послуги з централізованого опалення до 34484,13 грн., розмір інфляційних втрат до 14214,95 грн., розмір 3 % річних до 4645,77 грн., розмір судового збору до 2281,40 грн.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (м. Київ вул. Гната Хоткевича 20 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 603,90 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.