справа № 754/6424/24
головуючий у суді І інстанції Панченко О.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом про стягнення заборгованості за послугу з утриманням будинків, споруд та прибудинкових територій.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачці належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1235 від 14.03.2011 року. Також, відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, станом на 19.03.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 06.08.2013 року. Відповідачка є споживачем послуг, які надає позивач, а саме послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Оскільки відповідачка оплату за спожиті послуги не здійснює, то за період з 01 квітня 2021 року по 01 березня 2024 року має заборгованість за послугу з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в загальному розмірі 15 030,54,40 грн, а також нараховано інфляційні втрати в розмірі 1 781,44 грн та 3 % річних в розмірі 572,32 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідачки вказані суми заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року позовні вимоги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» заборгованість по послугам з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в загальній сумі 17 384 грн 30 коп, а також судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 9 серпня 2024 року звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вона з 2015 року не отримувала від КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» ніякої інформації про укладання з нею договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території.

Доводи апеляційної скарги також обґрунтовані тим, що з березня 2022 року, в зв`язку з війною та на даний час, за адресою : АДРЕСА_1 ніхто не проживає, що підтверджується Довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб та відповідно до п.6 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відповідач має право на неоплату вартості комунальних послуг за даний період.

Вказує, що вона не робила жодної сплати по послугам, що надаються за даною адресою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 17 384, 30 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що відповідачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва, станом на 19.03.2024 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а також на підставі договору купівлі-продажу №1235 від 14.03.2011 року дана квартира належить відповідачці на праві приватної власності.

Згідно рішення Київської міської ради «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» № 270/270 від 09.10.2014 року було створено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» з метою надання у Деснянському районі м. Києва послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території.

Згідно переліку майна (додаток № 1 до розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації) від 30.01.2015 року № 48, майно комунальної власності, що перебуває в управлінні Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, було передано в господарське відання КП «Керуюча компанія».

Позивач, свої обов`язки, визначені нормативно-правовими актами, КП, як виконавець послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій виконує належним чином, тобто своєчасно та якісно. Проте, відповідачка, протягом тривалого часу, не здійснює сплату коштів, за послуги, які надає КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». У зв`язку з цим, станом на 01.03.2024 року відповідачка має заборгованість за послугу з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в загальному розмірі 15 030,54,40 грн, у зв`язку з чим позивачем нараховано інфляційні втрати в розмірі 1 781,44 грн та 3 % річних в розмірі 572,32 грн.

Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідна судова практика є усталеною.

Надані позивачем докази свідчать про те, що послуги здійснюються, враховуючи витрати підприємства на умовах чинного договору.

Керуючись Постановою КМУ № 529 від 20.05.2009 року та статтею 634 Цивільного Кодексу України (Договір приєднання) КП «Керуюча компанія» було розроблено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який є договором приєднання відповідно до норм статті 634 ШК України. Вказаний договір було опубліковано в офіційному друкованому засобі масової інформації Київської міської ради - газеті «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015 року.

Згідно пунктів 3.1., 3.2., 3.3. Договору, опублікованого в газеті «Хрещатик», розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячно системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше ніж до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Послуги оплачуються в безготівковій формі.

Доказів на спростування встановлених обставин відповідачем не надано.

За ст.16 Закону «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги надаються безперебійно. Також, статтею 18 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі порушення виконавцем умов Договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень.

Однак за період надання послуг від відповідача на адресу позивача не надходило жодних актів- претензій та заяв, що свідчить про те, що позивач надавав дані послуги належної якості, а відповідач їх споживав.

Встановлено, що відповідач, як власник квартири, користується наданими позивачем послугами, але не сплачує їх.

Згідно зі ст.ст.10, 151, 162 ЖК України громадяни зобов`язані дбайливо ставитись до будинку, в якому вони проживають, додержуватись правил користування жилими приміщеннями, вчасно і в повному обсязі оплачувати житлово-комунальні послуги.

Відповідач, користуючись усіма комунальними послугами, свої договірні зобов`язання не виконує і плату за отримані послуги не вносить, чим порушує права позивача.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Під час судового розгляду відповідачем не було надано доказів, що вона зверталася з 1 квітня 2021 року до 1 березня 2024 року (період визначений у позовній заяві) до виконавців з приводу ненадання їй житлово-комунальних послуг або надання послуг неналежної якості, тому відсутні правові підстави для висновку, що позивач неправомірно нарахував оплату за надані житлово-комунальні послуги.

Споживач має право не сплачувати вартість житлово-комунальних послуг (крім послуг за постачання теплової енергії) у випадку, якщо він подасть відповідну письмову заяву до надавача послуг та документально оформить свою відсутність в квартирі.

Та обставина, що з березня 2022 року у зв`язку з війною та на даний час ОСОБА_1 не проживає за адресою АДРЕСА_1 , не може бути підставою для звільнення позивача від оплати за житлово-комунальні послуги, оскільки дана обставина не свідчить, що відповідачу не надавалися житлово-комунальні послуги або надавалися послуги зниженої якості, а доказів звернення відповідача із заявою до позивача у дотримання положень п. 6 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відповідачем не надано.

У зв`язку з цим, станом на 01.03.2024 року відповідачка має заборгованість за послугу з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в загальному розмірі 15 030,54,40 грн., а також обов`язок сплатити інфляційні втрати в розмірі 1 781,44 грн. та 3 % річних в розмірі 572,32 грн.

Проте, як вірно зазначено судом в оскаржуваному рішенні, заперечуючи проти нарахованої позивачем суми заборгованості, відповідач у порушення вимог статей 77, 81 ЦПК України належних і допустимих доказів на його спростування суду не надав.

Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил (ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Виходячи з наведеного, суд дійшов вірного висновку, що вимоги позивача є законними та знайшли своє підтвердження.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба