ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/3052/23

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/212/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів (суддя Бездідько В.М.), ухвалене о 12 год. 43 хв. у м.Прилуки, повний текст рішення складено 16 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 неустойки за прострочення сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 за період з 08 липня 2017 року по 24 квітня 2019 року в сумі 36 160,81 грн. Позов мотивовано тим, що згідно з виконавчим листом №2-70 від 06 січня 2007 року, виданим Прилуцьким міськрайонним судом, ОСОБА_2 зобов`язаний щомісячно сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 04 січня 2007 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Проте свій обов`язок по сплаті аліментів відповідач без поважних причин протягом тривалого часу не виконував, умисно ухилявся від його виконання, чим ставив ОСОБА_1 з дитиною у скрутне становище. Таким чином за період з 01 червня 2017 року по 31 березня 2019 року утворилася заборгованість по сплаті аліментів в сумі 36 160,81 грн. Позивачка вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити пеню, яка не перевищує 100 відсотків заборгованості.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2023 року позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивачки неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 за період з 08 липня 2017 року до 24 квітня 2019 року у сумі 36 160,81 грн; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн; у задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що факт прострочення відповідачем сплати аліментів на користь позивачки за вказані у позовній заяві періоди доведено належними й допустимими доказами - розрахунками заборгованості зі сплати аліментів, а відповідачем не доведено, що це прострочення сталося не з його вини. Також суд дійшов висновку, що всупереч вимогам п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України не надано доказів, які б підтверджували понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати частково вказане рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, а також стягнути з позивачки на користь відповідача понесені ним витрати у сумі 4 000 грн, в іншій частині рішення залишити без змін. Апеляційна скарга мотивована тим, що заборгованість за аліментами виникла з вини державного виконавця органу державної виконавчої служби у м.Бориспіль та Бориспільському районі. Відповідач вказує, що судом не досліджено вину позивачки в несплаті аліментів. За доводами ОСОБА_2 , заборгованість станом на 31 березня 2019 року складала 122 624,84 грн, а погашена вона була вже 24 квітня 2019 року. Незалежними від відповідача причинами утворення заборгованості вважає несвоєчасне направлення державним виконавцем за місцем роботи виконавчого листа та пересиланням виконавчого листа до іншого відділу ДВС. Також ОСОБА_2 посилається, що суд не врахував положення другого абзацу ч.1 ст.196 СК України про зменшення розміру пені на суму штрафу. Відповідач звертає увагу, що його дочці вже виповнилося 18 років, виконавче провадження закінчено ще 10 березня 2023 року, заборгованість, на яку позивачка нараховує пеню, сплачена ще 24 квітня 2019 року і заборгованості вже не існує на час звернення до суду ОСОБА_1 з даним позовом. Відповідно відсутній предмет спору, що є окремою підставою для відмови в позові.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу і ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення на її користь 5 000 грн. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд у резолютивній частині рішення необґрунтовано зазначив про часткове задоволення позову, адже вимога про стягнення понесених судових витрат не є позовною вимогою, а стосується процесуальних питань. Позивачка вважає, що наданих нею доказів було достатньо для прийняття судом рішення про їх розподіл. При цьому судом не були враховані висновки Верховного Суду, а саме, що витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу залишити без змін. Відповідач вказує, що склад та розмір таких витрат входить до предмета доказування у справі, які повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Вважає доданий до позову рахунок-фактуру №1 неналежним та недопустимим доказом.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

ОСОБА_6 10 червня 2016 року змінила прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені на а.с.6.

16 січня 2007 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області на виконання судового рішення було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання і до повноліття дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 січня 2007 року, в користь матері цієї дитини ОСОБА_6 (а.с.11).

Постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби у м.Бориспіль та Бориспільському районі від 27 січня 2007 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа (а.с.43).

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах станом на 01 квітня 2019 року у ОСОБА_2 була заборгованість у розмірі 122 624,84 грн (а.с.9).

У зв`язку з тим, що боржник ОСОБА_2 фактично проживає у Прилуцькому районі, виконавче провадження було передано до Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - Прилуцький МВ ДВС) і постановою державного виконавця від 22 квітня 2019 року прийнято до виконання (а.с.29).

Постановою державного виконавця Прилуцького МВ ДВС від 24 квітня 2019 року на боржника накладено штраф у розмірі 61 312,41 грн на користь стягувача (а.с.30).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 24 квітня 2019 року на ім`я начальника Прилуцького МВ ДВС боржником сплачено борг у розмірі 122 624,84 грн і штраф у розмірі 61 312,41 грн (а.с.31).

Про факт оплати вказаних сум свідчить і розрахунок заборгованості по аліментах, згідно з яким після заяви стягувача від 24 квітня 2019 року заборгованість відсутня.

Постановою державного виконавця Прилуцького МВ ДВС від 25 квітня 2019 року звернуто стягнення на заробітну плату боржника (а.с.33).

Постановою державного виконавця Прилуцького МВ ДВС від 10 березня 2023 року виконавче провадження закінчено у зв`язку із закінченням передбаченого законом строку для даного виду стягнення, боргу по аліментах немає (а.с.34).

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності й доводам сторін, зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Доводи відповідача, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, жодними доказами не підтверджені.

Так, ОСОБА_2 не заперечував, що був обізнаний про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем органу державної виконавчої служби у м.Бориспіль та Бориспільському районі у 2007 році.

Розрахунок заборгованості свідчить про те, що з лютого 2012 року по 24 квітня 2019 року відповідач взагалі не сплачував аліменти.

Розмір заборгованості зі сплати аліментів, як і сам розрахунок неустойки, проведений позивачкою, відповідач не оспорював.

ОСОБА_2 не надано доказів, що він повідомляв державного виконавця органу державної виконавчої служби у м.Бориспіль та Бориспільському районі про своє місце працевлаштування і звертався до нього із заявою про звернення стягнення на заробітну плату. Надана до суду відповідачем копія трудової книжки вказані факти не підтверджує.

При цьому відповідачем не доведено, що ним вживалися всі залежні від нього заходи щодо належного виконання зобов`язання по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Пересилання виконавчого листа з одного органу державної виконавчої служби до іншого не може бути визнано поважною причиною невиконання судового рішення і не звільняє боржника від обов`язку сплачувати аліменти.

Не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_2 , що з нього в цілому не підлягає стягненню пеня (оскільки різниця між заборгованістю та сплаченим боржником штрафом набуває від`ємного значення).

З постанови державного виконавця від 24 квітня 2019 року про накладення штрафу вбачається, що розмір штрафу 61 312,41 грн нараховано як 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, яка становила 122 624,83 грн і утворилася за період з 01 лютого 2012 року по 24 квітня 2019 року.

Позивачка скористалася своїм правом і просила стягнути пеню за прострочення сплати аліментів за період з 08 липня 2017 року по 24 квітня 2019 року.

У даному випадку відсутні підстави для застосування положень другого абзацу частини 1 статті 196 СК України шляхом зниження розміру пені на розмір застосованих заходів примусового виконання, оскільки штраф накладено на іншу суму заборгованості. Відповідно подвійне притягнення відповідача до відповідальності не відбувається.

Досягнення дочкою сторін повноліття, закінчення виконавчого провадження і сплата заборгованості зі сплати аліментів ще у 2019 році не можуть бути підставою для відмови у стягненні пені за прострочення сплати аліментів.

Так, факт існування заборгованості зі сплати аліментів за період з 08 липня 2017 року по 24 квітня 2019 року підтверджується розрахунком, здійсненим державним виконавцем.

Статтею 20 СК України встановлено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

З викладеного вбачається, що на вимоги про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів позовна давність не застосовується.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 аргументи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з нього неустойки за прострочення сплати аліментів та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права в цій частині, а тому апеляційну скаргу відповідача належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог належить залишити без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, відсутні підстави для стягнення з неї на користь ОСОБА_2 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, як про то він просив у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі.

Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивачки про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу на її користь.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими доказами.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила в тому числі стягнути з відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу.

До позовної заяви нею додано Договір №21/02/23 про надання правничої допомоги від 21 лютого 2023 року, за умовами якого Адвокатське бюро «Сергія Денисенка» та ОСОБА_1 уклали даний договір про надання правової допомоги з приводу стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 , заборгованості по них та пені (а.с.12). Пунктами 3.4., 4.1. вказаного договору встановлено, що розрахунок за даним договором здійснюється протягом строку дії цього договору або в інші строки, узгоджені сторонами, але не пізніше 10 (днів) після закінчення надання послуг за цим договором; договір діє з моменту його підписання сторонами до закінчення останнього судового провадження з перегляду судових рішень, якщо інше не визначено домовленістю між бюро та клієнтом.

Згідно з Актом виконаних робіт від 21 червня 2023 року та Протоколом погодження договірної ціни за надання послуг від 21 лютого 2023 року Адвокатське бюро «Сергія Денисенка» надало, а ОСОБА_1 прийняла надані їй послуги з правничої допомоги, що визначені у пункті 1 Протоколу погодження договірної ціни за надання послуг, а саме: надання правничої допомоги під час підготовки та подання позову про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів (ознайомлення з документами, консультування, роз`яснення правових питань на підставі моніторингу судової практики, здійснення розрахунку розміру неустойки та складання позовної заяви) вартістю 5 000 грн, які клієнт зобов`язується сплатити бюро у строки, визначені договором про надання правничої допомоги (а.с.13, 14).

Верховний Суд у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 виклав правову позицію, згідно з якою витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт перший частини другої статті 137 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції, що відсутність доказів здійснення витрат на професійну правничу допомогу унеможливлює їх відшкодування, є необгрунтованим.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обгрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ст.265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. У резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема: висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; розподіл судових витрат.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що вимога про стягнення судових витрат не є окремою позовною вимогою. Отже є слушними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що у позові вона заявляла лише одну позовну вимогу - стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, яка і задоволена судом першої інстанції. Відповідно у даному випадку позов задоволено в повному обсязі, у зв`язку з чим суд у рішенні безпідставно зазначив, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки понесених витрат на правничу допомогу є позовною вимогою і що у задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Враховуючи викладене в сукупності, оскаржуване рішення суду першої інстанції належить змінити, виклавши його резолютивну частину в іншій редакції.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2023 року змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:

«Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 за період з 08 липня 2017 року до 24 квітня 2019 року у сумі 36160,81 грн (тридцять шість тисяч сто шістдесят грн. 81 коп).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: