СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17657/23

пр. № 2/759/1563/24

29 травня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Натальчук А.І., без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Ковток Алла Іванівна, про визнання права власності на частину в спільному майні колишнього подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори, Київської міської ради про визнання права власності на частку в спільному майні колишнього подружжя.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 26.12.1987 року було укладено шлюб між нею та ОСОБА_2 , який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Старокиївського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 594.

15.05.1998 року за спільні кошти подружжя ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» 15.03.1998 року, № 3901-Б/1257 та зареєстрованого в БТІ за реєстровим № 33152. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_2

06.12.2018 року шлюб був розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/24845/18.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік, ОСОБА_2 , про що 12.10.2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 280, а 18.10.2022 року Шевченківським відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) повторно видано свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 . Про те, що їх шлюб був розірваний, вона дізналась лише при зверненні до нотаріуса після смерті свого колишнього чоловіка.

Після смерті ОСОБА_2 була відкрита спадкова справа № 70336217, номер у нотаріуса 230/2023. До спадкового майна увійшла квартира за адресою АДРЕСА_1 , що належала її колишньому чоловіку, ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі- продажу, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» 15.03.1998 року, № 3901-Б/1257 та зареєстрованого в БТІ за реєстровим № 33152.

30.06.2023 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. було видано постанову про відмову у видачі їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з ненаданням документа, що посвідчує право власності спадкодавця на вищезазначене майно.

04.09.2023 року нею на адресу Державного нотаріуса Першої київської нотаріальної контори Ковток А.І. поштовим відправленням було надіслано заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з колишнього подружжя. Проте відповідь на зазначену заяву вона не отримала.

Вважала, що оскільки квартира, яка є предметом спору, була придбана у період її з ОСОБА_2 шлюбу, а законодавство презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу, та у зв`язку з відсутністю у неї оригіналів документів, що підтверджують право власності її колишнього чоловіка на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , то є всі підстави для визнання за нею права власності на частку в спільному майні колишнього подружжя, а саме: 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 .

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 вересня 2023 року позовну заяву залишена без руху (а.с. 30).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення рішення суду, прийнято позовну до розгляду і відкрито провадження у справі з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та з призначенням підготовчого засідання (а.с. 47-48).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 січня 2024 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Слаблюк Н.С. про заміну неналежного відповідача на третю особу у цивільній справі; залучено до участі у справі № 759/17657/23 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Ковток Аллу Іванівну, змінено процесуальний статус Державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Ковток Алли Іванівни з відповідача на третю особу по справі (а.с. 78-79).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 січня 2024 року витребувано у державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Ковток Алли Іванівни завірені належним чином копії матеріалів спадкової справи (номер у спадковому реєстрі: 70336217, номер у нотаріуса: 230/2023), заведеної після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 80-81).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 144).

В судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі (а.с. 150).

У судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав, з клопотаннями з процесуальних питань не звертався.

Третя особа подала заяву про розгляд справи за її відсутності та про ухвалення судового рішення у відповідності до норм чинного законодавства України (а.с. 158).

За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомив, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про визнання права власності на частку в спільному майні колишнього подружжя.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 26.12.1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Старокиївського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 594 Прізвища після одруження: чоловіка - ОСОБА_4 , дружини - ОСОБА_4 (а.с. 19).

15.05.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований Українською біржею «Десятинна» 15.03.1998 року, № 3901-Б/1257, та зареєстрований в БТІ за реєстровим № 33152. Право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 21-23).

06.12.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/24845/18 (а.с. 116).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що 12.10.2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті ЦМУ МЮ (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 280, а 18.10.2022 року Шевченківським відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) повторно видано свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 (а.с. 20).

Після смерті ОСОБА_2 була відкрита спадкова справа № 70336217, номер у нотаріуса 230/2023 (а.с. 91-140).

30.06.2023 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. було видано постанову про відмову у видачі ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з ненаданням документа, що посвідчує право власності спадкодавця на вищезазначене майно (а.с. 126).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому, вирішуючи спір у цій частині, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення КпШС України, чинного на момент придбання спірного майна в період шлюбу.

При вирішенні питання про поділ майна подружжя по суті спору суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями ст. 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України.

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у ст. 70 СК України.

Таким чином, розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна.

Відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Конструкція норми ст. 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

На спростування презумпції спільності майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України матеріали справи не містять.

Тому, з огляду на встановлені обставини, суд надходить до висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи, що на момент придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Судом не встановлено обставин придбання майна за кошти, отримані в дар, у порядку спадкування, кошти, що належали ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 до шлюбу, або іншого роздільного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки презумпція спільності майна подружжя не спростована, не доведено беззаперечного факту придбання спірного майна за особисті кошті одного з подружжя, то суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 76-81, 211, 228, 235, 258-259, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Ковток Алла Іванівна, про визнання права власності на частину в спільному майні колишнього подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя, а саме: 1/2 (одну другу) частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Н.О. Горбенко