03.05.2024 Єдиний унікальний номер 205/2331/24
Номер провадження: 2/205/2072/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Відділ служби у справах дітей Личаківського району Львівської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Відділ служби у справах дітей Личаківського району Львівської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 (далі Відповідач) перебуває у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 2008 року. Від шлюбних стосунків малолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Далі позивач зазначає, що з жовтня 2023 року він не підтримує подружні стосунки із відповідачем, не веде спільного господарства, проживають окремо, під час спільного проживання переконалися, що у них немає спільних інтересів. Після припинення шлюбних стосунків малолітній син ОСОБА_4 залишився проживати із батьком. Відповідач спілкується із сином та не заперечує, щоб він мешкав зі своїм рідним батьком, бо в неї склалось інше життя з другим чоловіком.

Крім того, позивач зазначає, що він із сином мають статус внутрішньо переміщених осіб та зареєстровані разом за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1309- від 12.12.2022 року та № 1309- від 06.04.2022 року, внесені зміни 30.11.2022 року. Відповідач мешкає окремо та зареєстрована за адресу: АДРЕСА_2 , що підтвердження довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1309- від 18.12.2023 року.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач звертається до суду та просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просить визначити місце проживання малолітньої дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві сторона позивача зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за його відсутності.

Відповідач також подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій письмовій заяві позов визнає та просить задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради у відкрите судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділу служби у справах дітей Личаківського району Львівської області,також, у відкрите судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 26.02.2024 року вирішено роз`єднати з цивільної справи № 205/14301/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ служби у справах дітей Личаківського району Львівської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, та виділити в самостійне провадження позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ служби у справах дітей Личаківського району Львівської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини, та передати до канцелярії Ленінського районного суд м. Дніпропетровська для реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду.

Ухвалою суду від 01.03.2024 року вирішено прийняти позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ служби у справах дітей Личаківського району Львівської області (місце знаходження: 79000, м. Львів, вул. К. Левицького, буд. 67), про визначення місця проживання дитини, до розгляду та відкрити провадження по цивільній справі.

Ухвалою суду від 04.05.2024 року вирішено підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ служби у справах дітей Личаківського району Львівської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини, закрити та призначити справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 03 травня 2024 року о 14 год. 00 хв., у приміщенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (49128, м. Дніпро, вул. Коробова, 6, к. № 225).

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

Дослідивши матеріали справи, встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачем позову і ухвалює за результатами розгляду справи рішення про задоволення позову з огляду на нижченаведене.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 2008 року по 26 лютого 2024 року.

Судом також встановлено, що під час спільного сумісного подружнього життя у сторін народилася дитина, син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21.12.2012 року.

Згідно довідки від 12.12.2022 року № 1309-1 про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Голубицьке Волноваського району Донецької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно довідки від 06.04.2022 року № 1309- про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Привільне, Волноваський район, Донецької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Згідно довідки від 18.12.2023 року № 1309- про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Привільне, Волноваський район, Донецької області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_7 .

Матеріалами справи підтверджено, що станом на день розгляду даної справи дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає разом із батьком, ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що чинне законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться дитини кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тобто органи опіки та піклування беруть участь у справі не з метою захисту свого суб`єктивного інтересу, а на підставі закону (ст.19 СК України) з метою здійснення покладених на них обов`язків для захисту інтересів конкретної дитини, громадян та держави.

При цьому, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства України, при розгляді позовних вимог про визначення місця проживання дитини обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у розгляді справи.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок міститься у постанові КЦС/ВС у справі № 712/11527/17 від 23.12.2020 року.

Разом із цим, судом встановлено, що в даному випадку позивач не звернувся до органу опіки та піклування із заявою про надання висновку, щодо місця проживання дитини, не надав такому органу необхідний обсяг документів згідно встановленого переліку, у зв`язку із чим суду не було надано висновок органу опіки та піклування щодо місця проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку сторона позивача не надала суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог стосовно визначення місця проживанням з таким учасником справи, у тому числі не забезпечила подання до суду відповідного висновку Органу опіки та піклування щодо місця проживання дитини. Жодних клопотань чи заяв про витребування (забезпечення) такого доказу вказаний учасник справи також не порушував. Внаслідок чого, через означену бездіяльність позивача, суд позбавлений в межах розгляду даної справи оцінити відомості щодо умов проживання дитини, умов її утримання та забезпечення кожним із батьків, проаналізувати характеризуючи дані кожного із батьків тощо.

У зв`язку з чим, суд вважає, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, слід відмовити у їх повному обсязі через недоведеність таких вимог з боку позивача по справі.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,19,81,133,141, 274-279, 354-355 ЦПК України, ст.141, 150, 155, 157, 161, СК України, Законом України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ), треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (місце знаходження: 79000, м. Львів, вул. К. Левицького, буд. 67), Відділ служби у справах дітей Личаківського району Львівської області (місце знаходження: 79000, м. Львів, вул. К. Левицького, буд. 67) про визначення місця проживання дитини, відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан