Житомирський апеляційний суд
Справа №279/8381/23 Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 8 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 279/8381/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі у власність частини житлового будинку, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шульги О.М. у місті Коростені,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила:

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , і виділити їй в натурі у власність та визнати за нею право власності на приміщення: 1-1 коридор, площею 8.3 м.кв., 1-2 передпокій, площею 16,1. кв.м., 1-3 кімнату, площею 16,2 кв.м, 1-4 кімнату, площею 25,2 кв.м., 1-5 кухню, площею 14,5 кв.м., 1-6 санкімнату, площею 7,4 кв.м., ганок «а-8», в окремо ізольованій квартирі АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на: сарай «Б», огорожу № 1, частину огорожі № 2, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовувала тим, що на підставі договору дарування від 12 травня 1999 року вона є власником 55/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за вищезазначеною адресою. Іншим співвласником даного будинку є відповідачка - ОСОБА_2 . Згідно інформації Коростенського МБТІ будинок фактично розділений на квартири, визначений порядок користування.

Окремо у власність, кожному з співвласників, відповідно до правовстановлюючих документів, в натурі не виділено приміщення будинку, який є спільною частковою власністю.

Вказувала, що її частка будинку, якими вона користується, складається з наступних приміщень: 1-1 коридор площею 8.3 м.кв., 1-2 передпокій площею 16,1 кв.м., 1-3 кімната площею 16,2 кв.м, 1-4 кімната площею 25,2 кв.м., 1-5 кухня площею 14,5 кв.м., 1-6 санкімната площею 7,4 кв.м., ганок «а-8», сарай «Б», огорожа № 1, частина огорожі № 2.

Згідно висновку від 28 серпня 2023 року № 533 щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна за технічними можливостями житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 може бути поділено.

Зазначала, що оскільки житловий будинок є спільною частковою власністю, то це перешкоджає їй у повній мірі здійснювати своє право власності (отримати субсидію, розпоряджатись належною частиною будинком), зареєструвати інших осіб в будинку, оскільки для цього необхідна згода інших співвласників будинку у відповідності до чинного законодавства України. Вона зверталась до відповідачки про поділ будинку в добровільному порядку, однак згоди дійти не вдалося, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, позивачка просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що рішення суду, є незаконним та необґрунтованим, так як воно не відповідає вимогам ЦПК України, та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам у справі, є частково помилковими.

Підставою відмови в задоволенні позовних вимог, стало те, що нею ставилось питання про виділ 55/100 часток будинку, яка складається з житлових приміщень площею 41.4 кв.м та допоміжних приміщень, площею 46.3 кв.м, що загалом складає 87.7 кв. м. За наявної у справі технічної документації загальна площа будинку складає 17.6 кв. м, житлова 81.9 кв.м. Однак, у договорі дарування, на підставі якого нею набуто право власності зазначено, що в цілому будинок має житлову площу 58.6 кв.м., що вказує на проведення власниками добудов/реконструкції. У рішенні суду, зазначено, що вона здійснила будівництво без належного дозволу на початок будівельних робіт, належним чином затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті будівництва. Як наслідок, зроблено висновок про те, що дана добудова є самочинною, та не може бути об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

З даним висновком місцевого суду вона не погоджується та зазначає наступне.

Відповідно до договору дарування загальна площа житлового будинку складає 81.9 кв.м., однак, нею до матеріалів справи, було надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 травня 2019 року, відповідно до якого по будинку здійснювалась реконструкція (добудова).

Така реконструкція будинку, відбувалась в порядку передбаченому чинним законодавством, з виготовленням проекту та як наслідок після закінчення реконструкції нею отримана Декларація про готовність об`єкту до експлуатації. В подальшому дана Декларація, була здана на державну реєстрацію до Держаного реєстратора, та отримано вищезазначений Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно витягу, після проведення реконструкції та введення в експлуатацію, загальна площа будинку становить 170,6 кв.м., житлова 81.9 кв.м., що відповідає технічній документації, яка долучена до справи.

Вважає, що судом не взято до уваги, та не надано правової оцінки даним доказам, що є належним правовстановлюючим документом, що підтверджує факт здійснення добудови у порядку передбаченому чинним законодавством України , як наслідок дані добудови не є самочинними та можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Від позивачки надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенню частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що матеріали справи не містять документів на підтвердження законності проведення добудов (прибудови), внаслідок якої змінено площу спірного будинку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Установлено, що нерухомим майном, з приводу якого порушено позивачем спір, є будинок АДРЕСА_1 .

Згідно копії договору дарування, посвідченого 12 травня 1999 року приватним нотаріусом Коростенського нотаріального округу Житомирської області Добролежею Л.Г., зареєстрованого в реєстрі за №3046, позивачці, належить 55/100 часток вищевказаного житлового будинку (а.с.5).

Зі змісту вказаного правочину видно, що в цілому житловий будинок має житлову площу 58,6 кв.м. До будинку належить хлів Б, туалет Т, огорожа № 1.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених

За правилами частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Згідно положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За приписами 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Позивач ставить питання про виділ 55/100 часток будинку, яка складається житлових приміщень, площею 41, 4 кв.м. та допоміжних приміщень, площею 46, 3 кв.м., що загалом становить 87, 7 кв.м.

Згідно наявної у справі технічної документації загальна площа будинку складає 170, 6 кв.м., житлова 81, 9 кв.м.

Разом з тим, як зазначено вище, у договорі дарування, на підставі якого набуто право власності вказано, що в цілому будинок має житлову площу 58,6 кв.м., що підтверджує факт проведення співвласниками чи співвласником добудов, прибудов або реконструкції спірного будинку.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року (надалі Інструкція)

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 2 статті 3 вказаного Закону України речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

Частиною 4 статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Матеріали справи не містять документів на підтвердження законності проведення добудов (прибудови), внаслідок якої змінено площу спірного будинку.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про основи містобудування" реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Статтею 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Статтями 27, 29, 31 вказаного Закону передбачено умови для забудови, в тому числі земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні фізичної особи, на що необхідно одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Отже, слід враховувати наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу на початок будівельних робіт, належним чином затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Позивачем належних та допустимих доказів у підтвердження цих обставин не надано і таких доказів не встановлено судом.

Також слід зазначити, що припинення права спільної часткової власності не повинно спричиняти шкоду інтересам ОСОБА_2 , як співвласнику спірного будинку. Остання не приймала участі у розгляді справи в суді першої інстанції і відсутня при її перегляді в апеляційному суді. Тому, колегія суддів позбавлена можливості з`ясувати це питання у відповідача, а матеріали справи таких доказів не містять.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким місцевий суд дав належну правову оцінку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що районним судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 квітня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді