АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/2163/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

секретар Паучек І. І.

позивач ОСОБА_1

відповідачі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 29 вересня 2023 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом.

Позивачка просила витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі - ТзОВ «Фінансова компанія «Позика») у власність ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення загальною площею 88,7 кв.м., що складається з: в підвалі: коридора 3-3 площею 16,30 кв.м, вбудованої шафи 3-4 площею 0,90 кв.м., приміщення 3-5 площею 17,50 кв.м., приміщення 3-6 площею 18,80 кв.м., вбиральні 3-7 площею1,90 кв.м, коридора 4-1 площею 14,10 кв.м, приміщення 4-2 площею 17,40 кв.м., вбиральні 4-3 площею 1, 80 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2020 року, що належать іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

В обґрунтування позову зазначала, що 28 грудня 2012 року вона уклала з ПАТ КБ «Надра» кредитний договір № 2012/980-МК1, на підставі якого отримала кредит в розмірі 461056 гривень 80 копійок, з процентною ставкою у розмірі 22,9% річних, з кінцевим терміном повернення - 27 липня 2018 року.

В якості забезпечення за вказаним кредитним договором сторонами було укладено іпотечний договір № МК1/1 від 28 грудня 2012 року, за яким ОСОБА_1 було передано в іпотеку наступне майно: нежитлове приміщення загальною площею 88,7 кв.м, що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначає, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 лютого 2023 року їй стало відомо, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23 грудня 2020 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В., ТзОВ «Фінансова компанія» «Довіра та Гарантія» продало ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» належне їй на праві власності нежитлове приміщення.

Зазначає, що вказаний продаж було вчинено з порушенням вимог статтей 35, 36, 38 Закону України «Про іпотеку», а саме ТзОВ «Довіра та гарантія» відчужила нежитлові будівлі у порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку» без належного застереження у іпотечному договорі, позивачку не було письмово повідомлено за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу про намір укласти такий договір купівлі-продажу, з нею не було узгоджено ціну продажу спірного предмета іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 29 вересня 2023 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не оспорюються обставини несплати платежів за кредитним договором.

ТзОВ «ФК Довіра та Гарантія» дотрималося вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» та виконало умови договору іпотеки в частині направлення позивачці повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке було нею отримано.

У даній справі, позасудове врегулювання спору та застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки сторони погодили в пункті 7.4 іпотечного договору від 28 грудня 2012 року, зокрема шляхом права продажу іпотекодержателем предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі продажу у порядку встановленого статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, яке безпосередньо міститься у іпотечному договорі, прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками.

Невідповідність реальної вартості реалізованого майна вартості його відчуження не є підставою недійсності правочину.

Отже, суд дійшов висновку про те, що іпотечний договір, предметом якого було спірне майно, укладено за волі позивача ОСОБА_3 .

Враховуючи те, що позивачка добровільно уклала договір іпотеки, могла передбачити можливість відчуження спірного майна у разі неналежного виконання нею договірних зобов`язань, не можна вважати, що іпотечне майно вибуло зі власності поза волею позивачки.

Суд не встановив підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом не в повному обсязі викладено та враховано пункт 7.4 договору іпотеки, через що помилково зроблено висновок про наявність застереження.

Продаж предмета іпотеки вимагав укладення окремого договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем.

Жодних доказів укладення такого договору у матеріалах справи немає.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інший учасник справи відзив на апеляційну скаргу не подавав.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

28 грудня 2012 року ОСОБА_3 уклала з ПАТ КБ «Надра» кредитний договір № 2012/980-МК1, на підставі якого отримала кредит в розмірі 461056 гривень 80 копійок, з процентною ставкою у розмірі 22,9% річних, з кінцевим терміном повернення - 27 липня 2018 року.

В якості забезпечення за вказаним кредитним договором сторонами було укладено іпотечний договір № МК1/1 від 28 грудня 2012 року, за яким ОСОБА_1 було передано в іпотеку наступне майно: нежитлове приміщення загальною площею 88,7 кв.м, що належать іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 16-19 т.1).

Згідно з копією договору про відступлення прав вимоги № GL19N617898ПВФОН від 16 червня 2020 року, укладеного між ТзОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» та ПАТ КБ «НАДРА», ТзОВ ФК «Довіра та гарантія» набула право кредитора за кредитним договором № 2012/980-МК1 від 28 грудня 2012 року, а також право іпотекодержателя за договором іпотеки № МК 1/1. ( а.с 82 т.1).

24 вересня 2020 року ТзОВ ФК «Довіра та гарантія» надсилало ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_2 вимогу про усунення порушень, а саме сплати заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 027 566 гривень 62 копійки протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги та попередження про те, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має намір набути право власності на спірне нерухоме майно з наступною реєстрацією цього права щодо зміни власника в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або укладення товариством з будь-якою особою договору купівлі-продажу предметі іпотеки від його імені, що підтверджується копіями самої вимоги, списків згрупованих поштових відправлень з описом вкладень, фіскальних чеків.

Ця вимога була отримана позивачем 30 вересня 2020 року особисто, про що свідчить рекомендоване повідомлення від 30 вересня 2020 року з відміткою про особисте отримання ОСОБА_4 (а.с. 134).

23 грудня 2020 року між ТзОВ ФК «ДОВІРА та Гарантія» та ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» було укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, відповідно до якого ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» набуло права власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 грудня 2020 за ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» було зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 88,7 кв.м., що складається з: в підвалі: коридору 3-3 площею 16,30 кв.м, вбудованої шафи 3-4 площею 0,90 кв.м., приміщення 3-5 площею 17,50 кв.м., приміщення 3-6 площею 18,80 кв.м., вбиральні 3-7 площею1,90 кв.м, коридору 4-1 площею 14,10 кв.м, приміщення 4-2 площею 17,40 кв.м., вбиральні 4-3 площею 1, 80 кв.м, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2020 року, зареєстрованим державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В.

Згідно з висновком про вартість майна об`єкта нерухомості від 18 грудня 2020 року оціночна вартість спірного нерухомого майна становить 342 488 гривень (а.с. 136-137 т.1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Щодо позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» про витребування майна

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону № 800-VI від 25 грудня 2008 року) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Відповідно до пункту 7.4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; шляхом укладення між іпотекодавцем та іпотекодержателем окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який може передбачати або передачу іпотекодавцем іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або право продажу іпотекодерджателем предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Отже, сторони погодили три можливі шляхи для звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому положення Закону України «Про іпотеку» вказують, що позасудовий спосіб реалізації права на звернення стягнення на предмет іпотеки можливий або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідного застереження в іпотечному договорі.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів звертає увагу на те, що договір іпотеки № МК1/1 від 28 грудня 2012 року містить умови про можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки, та однозначно вказує на те, що такий спосіб позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття іпотекодержателем права власності на нього можливий лише на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Зміст вказаного іпотечного договору не свідчить про наявність в тексті цього договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 вказано, що: «ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення нею без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Вектор плюс» права власності на спірну квартиру, власником якої залишалась позивачка, не можна вважати законними».

У постанові Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 916/2209/21 зазначено, що: «Верховний Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що сама по собі домовленість сторін за договором іпотеки від 26 листопада 2007 року про можливість задоволення вимог іпотекодержателя (звернення стягнення на предмет іпотеки) шляхом позасудового врегулювання, яка визначена в пункті 5.1 вказаного договору, не є в розумінні положень статті 36 Закону України «Про іпотеку» застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому в силу пункту 5.2 договору іпотеки від 26 листопада 2007 року, що узгоджується з принципом свободи договору, право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в позасудовому випадку може бути реалізовано лише у випадку укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, якого між позивачем і відповідачем-2 в дійсності не було укладено».

Отже, укладаючи у 2012 році іпотечний договір, позивачка не узгоджувала з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, а отже вона надала лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення такої вимоги, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частинами першою, другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами першою-четвертою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено як один зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Оскільки позивачка не є стороною договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, між ОСОБА_3 та володільцем нежитлового приміщення ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» існують речово-правові відносини щодо права на спірне нерухоме майно, спірне нерухоме майно вибуло з власності позивачки поза її волею, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ТзОВ «Фінансова компанія «Позика», як останнього володільця спірного нерухомого майна, та витребування такого майна з його незаконного володіння.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком викладеним Верховним Судом в постановах від 07 серпня 2023 року у справі № 639/5752/20 та від 23 серпня 2023 року у справі № 755/1487/20.

Щодо позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_1 до ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 16 серпня 2023 року у справі № 490/5834/19, від 22 березня 2023 року у справі № 753/19588/19.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами обставини справи підтверджують, що спір у ОСОБА_3 є з ТзОВ «Фінансова компанія «Позика».

Вимога за віндикаційним позовом пред`являється останньому набувачеві спірного майна, за яким зареєстроване право власності на нього і який вважається його володільцем, якщо інше не буде встановлено за результатами судового розгляду. Відповідно належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Отже, ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» є неналежним відповідачем у даній справі, а тому у задоволенні позовних вимог до нього суду першої інстанції необхідно було відмовити саме із зазначеної підстави.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 03 травня 2022 року у справі № 199/1136/20.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову до ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», але помилився щодо мотивів такої відмови.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому його в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» про витребування майна слід скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову ОСОБА_1 до вказаного відповідача.

Витребувати з незаконного володіння ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення загальною площею 88, 7 кв.м., що складається з коридору 3-3 площею 16,30 кв.м, вбудованої шафи 3-4 площею 0,90 кв.м., приміщення 3-5 площею 17,50 кв.м., приміщення 3-6 площею 18,80 кв.м., вбиральні 3-7 площею1,90 кв.м, коридору 4-1 площею 14,10 кв.м, приміщення 4-2 площею 17,40 кв.м., вбиральні 4-3 площею 1, 80 кв.м, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта майна 101).

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_1 до ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про витребування майна слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення в цій частині слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» про витребування майна.

З квитанції від 01 березня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатила судовий збір в сумі 3424 гривні 90 копійок.

З квитанції від 16 листопада 2023 вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 5137 гривень 40 копійок.

Отже, з ТзОВ «Фінансова компанія «Позика» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 8 562 гривні 30 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги (5137,40+3424,90).

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 29 вересня 2023 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» про витребування майна скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» про витребування майна задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення загальною площею 88, 7 кв.м., що складається з коридору 3-3 площею 16,30 кв.м, вбудованої шафи 3-4 площею 0,90 кв.м., приміщення 3-5 площею 17,50 кв.м., приміщення 3-6 площею 18,80 кв.м., вбиральні 3-7 площею 1,90 кв.м, коридору 4-1 площею 14,10 кв.м, приміщення 4-2 площею 17,40 кв.м, вбиральні 4-3 площею 1, 80 кв.м, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта майна 101).

Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 29 вересня 2023 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про витребування майна, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення в цій частині залишити без змін.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на користь ОСОБА_1 8 562 (вісім тисяч п`ятсот шістдесят дві) гривні 30 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 січня 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА