Справа № 939/31/23
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2024 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді Міланіч А.М.

при секретарях Костюченко В.В., Хоменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Бородянська державна нотаріальна контора Бучанського району Київської області, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що до 2009 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3 У шлюбі з нею отримав квартиру по АДРЕСА_1 та в подальшому приватизував її. У 2009 році дружина ОСОБА_4 померла. 16 лютого 2010 року квартиру по АДРЕСА_1 він продав та 26 лютого 2010 року придбав квартиру по АДРЕСА_2 . Він зареєстрований, постійно проживає у вказаній квартирі, сплачує комунальні платежі; лише в період окупації селища Бородянка він в квартирі не проживав через її пошкодження та небезпеку для власного життя. На початку 2022 року він виявив, що на підставі договору дарування від 21 вересня 2011 року квартира вже йому не належить, а належить хрещениці його покійної дружини - ОСОБА_2 . Після смерті дружини у 2011 році ОСОБА_2 та колишня невістка його покійної дружини ОСОБА_5 умовили його надати довіреність на ім`я ОСОБА_5 для офомлення на нього документів на житловий будинок по АДРЕСА_3 , який належав його покійній дружині. Оскільки ОСОБА_5 залишилась одинокою і не мала де жити, він погодився надати їй можливість пожити деякий час у цьому будинку, а вона мала оформити на нього документи на вказаний будинок. Тому у 2011 році він разом з ОСОБА_2 був у державного нотаріуса Бородянської районної державної нотаріальної контори, де підписав, як йому сказали, довіреність на ім`я ОСОБА_5 для представництва його інтересів під час оформлення будинку по АДРЕСА_3 . Будь-яких договорів щодо відчуження своєї квартири по АДРЕСА_2 не мав ні наміру, ні бажання укладати. Про те, що він підписує договір дарування йому ніхто не говорив і вони про це не домовлялись. Він має важке захворювання зору і дуже погано бачить, тому документи, які надавались йому у нотаріуса не читав через фізичну неможливість, а довірився ОСОБА_2 . Таким чином, договір дарування підписаний ним помилково, так як він не мав ні бажання, ні наміру, ні волі для його підписання. Вказана помилка є істотною, оскільки через неї він втратив житло, а іншого житла у нього не має.

Тому просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 21 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим державним нотаріусом та зареєстрованим за номером 1-2911, та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер майна 15104322).

14 березня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_2 зазначила, що позовні вимоги є необгрунтованими, надуманими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , яка є її тіткою та хрещеною матір`ю. Вона тісно спілкувалася з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , допомагала позивачу в лікуванні тітки, яка страждала на онкологічне захворювання. Сім`я Брайченків проживала по АДРЕСА_3 . Разом з ними проживала матір ОСОБА_4 ОСОБА_6 .. Після смерті у 2009 році дружини позивач успадкував будинок по АДРЕСА_3 , де ще проживала його теща. Сім`я ОСОБА_2 продовжує тісно спілкуватися з ними, допомагає продуктами та усім необхідним. 25 травня 2011 року позивач зробив заповіт та заповів відповідачці належну йому квартиру по АДРЕСА_2 , оскільки ні родичів, ні дітей він не мав, а сім`я ОСОБА_2 була йому найрідніша і у всьому допомагала. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Бородянської районної державної нотаріальної контори Рибалкіною, записаний зі слів ОСОБА_1 , до підписання був прочитаний вголос заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. Того ж року ОСОБА_1 вирішив подарувати відповідачці вказану квартиру і 21 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири по АДРЕСА_2 , який посвідчений державним нотаріусом Бородянської державної нотаріальної контори та зареєстрований за номером 1-2911. Державний нотаріус Бородянської державної нотаріальної контори Рибалкіна Г.Г. перед посвідченням договору дарування попередньо ознайомила сторони з приписами цивільного законодавства України, що регулюють укладений договір (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), про що зазначено в самому договорі. Відповідно до п. 4 договору дарувальник стверджує, що дарування здіснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Відповідно до п. 7 договору сторони підтверджують, що цей правочин відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного. Позивач передав відповідачці ключі від спірної квартири та оригінал примірника договору дарування, що відповідно до п. 8 договору є підтвердженням прийняття у дар квартири та виникнення права власності. Після укладення договору ОСОБА_2 придбала у квартиру газову плиту, холодильник, штори та меблі. Коли у 2015 році померла теща позивача ОСОБА_6 відповідачка за власні кошти організувала її похорон та поминальний обід, бо на той час позивач проживав у батьківському будинку в Черкаській області, який в подальшому успадкував. У 2015 року позивач попросив у відповідачки дозволу пожити в квартирі в зимовий період. Відповідачка йому дозволила і попросила вчасно сплачувати комунальні послуги. Так позивач почав проживати у квартирі, харчуватися у ОСОБА_2 . З 2015 року він періодично проживав у спірній квартирі, зокрема в зимовий період, а влітку переїздив до свого будинку в с. Здвижівка. Також він часто проживав у будинку по АДРЕСА_4 , який успадкував після смерті матері. Між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість, що він може користуватися спірною квартирою коли захоче, але з її дозволу.

З приводу важкого захворювання зору зазначила, що виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 25 червня 2013 року не є належним та допустимим доказом тяжкого захворювання зору ОСОБА_1 саме на момент укладення договору дарування квартири. З документів, доданих до позовної заяви, вбачається, що 16 лютого 2010 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , а 25 лютого 2010 року договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , і у жодному з цих договорів, як в оскаржуваному договорі та заповіті, відсутня інформація, що позивач мав поганий зір або інші вади, які позбавляють його можливості самостійно прочитати текст договору. Позивач не міг думати, що знаходиться у нотаріуса для підписання довіреності на ОСОБА_5 (невістку його покійної дружини), через неприязнені відносини, які склалися у них з 2009 року через спір, який виник у ОСОБА_1 з ОСОБА_5 та її чоловіком ОСОБА_9 щодо спадкування будинковолодіння по АДРЕСА_3 , який вирішувався в судовому порядку. Спірна квартира не була єдиним житлом позивача, оскільки він успадкував частину будинку по АДРЕСА_3 та 20 січня 2022 року подарував ОСОБА_10 , з якою одружився в кінці 2021 року. Також йому належить будинковолодіння у АДРЕСА_4 та земельні ділянки площею 0,6616 га, 1,3799 га та 2,76 га. Отже, зазначені у позовній заяві обставини є надуманими, не відповідають дійсності та спростовуються умовами договору дарування, заповітом та доданими до позову договорами купівлі-продажу, витягами з Державного реєстру речових прав. Тому просила в позові відмовити.

23 березня 2023 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Кушніра О.П. про зміну підстав позову щодо визнання недійсним договору дарування, в якій він зазначив, що правочин, а саме договір дарування квартири був вчинений під впливом обману, тобто можливої злочинної домовленості відповідачки з державним нотаріусом Рибалкіною Г.Г. з метою заволодіння майном позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Після смерті дружини позивача відкрилася спадщина, зокрема, в одинадцятій державній нотаріальній конторі м. Києва була відкрита спадкова справа. Незважаючи на те, що на ім`я позивача був складений заповіт, родичі спадкодавця оскаржили його в судовому порядку, зокрема невістка померлої дружини ОСОБА_1 подала до Бородянського районного суду позов (справа №360/2072/14-ц) щодо визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. 05 травня 2015 року вказане рішення набрало законної сили, а 24 січня 2017 року набрало законної сили рішення у справі №360/1528/16-ц щодо поділу вказаного домоволодіння та присадибної земельної ділянки. Після смерті дружини та переїзду у березні 2010 року у спірну квартиру позивач почав зловживати алкогольними напоями. Невістка його покійної дружини разом з відповідачкою почали опікуватись позивачем, підшукували та купували для нього алкогольні напої. Оскільки після смерті дружини інших родичів позивач не мав, то почав «товаришувати» з ОСОБА_2 , яка допомагала йому знайти сенс та радість у вживанні алкогольних напоїв. Коли вона запевнила його, що після смерті організує його похорон за свій рахунок, то 25 травня 2011 року ОСОБА_1 склав на ім`я ОСОБА_2 заповіт, яким заповів їй спірну квартиру. В липні 2011 року в житті позивача з`явилась кохана жінка, з якою він почав будувати сімейні стосунки, тому в кінці серпня 2011 року до нього у спірну квартиру переїхала ОСОБА_11 , з якою він до 2017 року постійно проживав у квартирі, перестав вживати алкогольні напої. Коли про це дізналась ОСОБА_2 , то захвилювалась, що виникла загроза втрати спірної квартири, яку їй заповів ОСОБА_1 . Щоб заманити ОСОБА_1 до нотаріуса та підсунути йому на підпис договір дарування квартири ОСОБА_2 видумала легенду, що ОСОБА_1 повинен видати невістці своєї покійної дружини ОСОБА_5 довіреність для оформлення спадщини, отриманої після смерті дружини. За твердженням відповідачки позивач не міг знаходитись у нотаріуса та підписувати довіреність на ім`я ОСОБА_5 , бо був із нею у неприязних стосунках. В кабінеті нотаріуса Брайченко І.С. знаходився один, ОСОБА_2 була в коридорі нотаріальної контори, що є грубим порушенням порядку вчинення нотаріальних дій; на прохання ОСОБА_1 державний нотаріус зачитала зміст довіреності вголос, оскільки у нього був поганий зір (у 2013 році йому проведена хірургічна операція на очах). Після цього нотаріус поклала на стіл декілька документів та показала де підписати. На запитання позивача чому на підпис йому дають декілька документів нотаріус пояснила, що це оригінал та копії довіреностей. Зазначив, що коли він зайшов до кабінету нотаріуса, то у неї вже лежали заздалегідь підготовлені та роздруковані документи, а після їх підписання нотаріус не попросила у позивача паспорт та ідентифікаційний код. Тому незрозуміло яким чином копії цих документів з`явилися при вчиненні нотаріальної дії. Більш того, правовстановлюючі документи на квартиру він нотаріусу не надавав, тому незрозуміло, як оригінали цих документів потрапили до нотаріуса. Нотаріус не повідомляла ОСОБА_1 , що поряд з довіреністю він підписує договір дарування квартири. З повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей вбачається, що 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_5 , і вказана довіреність посвідчена Бородянською державною нотаріальною конторою. Оскільки ОСОБА_5 жодної дії в інтересах ОСОБА_1 не вчинила, то це лише підтверджує факт, що дійсною метою, яку переслідували особи, що спонукали позивача відвідати нотаріальну контору під приводом посвідчення довіреності була мета підписання ОСОБА_1 договору дарування квартири. Вищенаведені обставини дають підстави вважати, що 21 вересня 2011 року відповідачка могла вступити в змову із державним нотаріусом Рибалкіною Г.Г., яка шляхом обману посвідчила договір дарування квартири.

Підписання позивачем договору дарування квартири не відповідало його внутрішній волі, реального наміру відчужити спірну квартиру він не мав та не втратив інтерес до цієї квартири, оскільки за декілька місяців до укладення договору вже будував сімейні стосунки з іншою жінкою, тому бажання дарувати квартиру ОСОБА_2 , яка для нього чужа людина у нього не було та відпала актуальність послуг із поховання, які вона йому пропонувала взамін спірної квартири. Підозрілим є факт, що посвідчення договору дарування відбулось 21 вересня 2011 року, а реєстрація права власності в БТІ лише через три тижні, 12 жовтня 2011 року. Ключів від спірної квартири він ОСОБА_2 не передавав, оскільки разом з дружиною безперервно проживав у спірній квартирі до 2017 року, а з 2017 р. до початку збройної агресії росії у квартирі постійно безперервно проживав син дружини позивача разом зі своєю дружиною, а під час спільного проживання усі члени родини позивача здійснювали капітальний та поточний ремонт спірної квартири. Після окупації в квартирі були вибиті двері та вікна, але ОСОБА_2 не приклала жодних зусиль, не витратила коштів на їх ремонт; цим займався син дружини ОСОБА_1 ОСОБА_12 . З вересня 2011 року по теперішній час позивач за власний рахунок сплачував комунальні послуги.

Влітку 2021 року ОСОБА_1 вирішив оформити земельну ділянку, на якій знаходився гараж, побудований на прибудинковій території, на сина своєї дружини ОСОБА_13 23 вересня 2021 р. рішенням Бородянської селищної ради №1642-15-VІІІ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_14 по АДРЕСА_6 . Напередодні цього засідання один з працівників ради поцікавився у ОСОБА_13 для чого йому гараж і земельна ділянка біля будинку, в якому квартира вже давно належить не ОСОБА_1 , після чого ОСОБА_15 повідомив про це ОСОБА_1 07.12.2022 р. за заявою ОСОБА_1 нотаріусом сформовано інформаційну довідку, з якої вбачається, що спірна квартира з 2011 року знаходиться у власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а її перебіг починається від дня коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Оскільки ОСОБА_1 тільки влітку 2021 року фактично дізнався, що його право порушене, що квартира вибула з його володіння в результаті обману, то його порушене право підлягає судовому захисту і строк для цього захисту в судовому порядку не пропущений. Тому з урахуванням вказаних обставин просив його позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_16 позов підтримали, викладене підтвердили.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_17 в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на обставини, зазначені у відзивах, а також наголосили, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, що мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби володіла цією інформацією не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися в активних діях недобросовісної сторони правочину, у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т.п.) Стороні, яка діяла під впливом обману слід довести: 1) обставини, які не відповідають дійсності, але є істотними для вчинення нею правочину; 2) що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; 3) невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Проте позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх доводів щодо вчинення відповідачкою та державним нотаріусом ОСОБА_18 обману відносно нього в момент укладення (посвідчення) договору дарування, не довів належними та допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти його справжньої волі, застосування невигідних умов. Не надав належних доказів фізичної неспроможності внаслідок слабкого зору самостійно прочитати зміст договору. Станом на 1996 рк він мав хронічні захворювання, однак надані ним медичні документи не містять даних щодо неможливості ним на час укладення договору дарування самостійно прочитати текст. Рекомендація щодо необхідності проведення позивачу відповідного оперативного офтальмологічного втручання надана медичним закладом лише у 2013 році. ОСОБА_1 достовірно знав та розумів, що власником квартири є відповідачка та неодноразово просив її та інших знайомих не розповідати про укладення договору дарування його цивільній дружині, з якою він зареєстрував шлюб лише у 2017 році ОСОБА_10 , оскільки боявся, що вона розгнівається. Крім того, позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності і відповідачка просить застосувати наслідки його спливу. Посилання позивача на те, що лише у 2021 році йому стало відомо про спірний договір дарування жодним доказом не підтверджений. Тому просила в позові відмовити.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідачки та її представника, свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , пояснення позивача ОСОБА_1 допитаного в судовому засіданні в якості свідка, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 21 вересня 2011 року укладений договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 (дарувальник) з однієї сторони та ОСОБА_2 (обдаровувана) з другої сторони, діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного та земельного законодавства України, що регулюють укладений нами договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей договір про таке: дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла у дар квартиру під АДРЕСА_7 .

Ця квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Бородянською районною державною нотаріальною конторою 25 лютого 2010 року за №1-318 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Бородянське бюро технічної інвентаризації» 26 лютого 2010 року за р.№148 в книзі 10-103.

Відповідно до п. 4, п. 7, п. 8 договору дарувальник стверджує, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторони цього договору підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного. Право власності обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання ключів від квартири та оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення, що підтверджується копіями: договору дарування квартири, технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_7 , інвентаризаційної справи №15104322 на квартиру АДРЕСА_7 (т. 1 а.с.8, 114-116, 145-151).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1-3,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин вважається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його конрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України)

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем, як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже позивачу необхідно довести: 1) обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; 2) що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; 3) що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Ураховуючи вимоги ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статтей 77-80 ЦПК України.

Допитаний в судовому засіданні як свідок позивач ОСОБА_1 суду засвідчив, що відповідачка є хрещеницею його покійної дружини, з якою у нього дійсно були гарні відносини, тому 25 травня 2011 року він склав на її користь заповіт на спірну квартиру. Він не знав які документі підписав 21 вересня 2011 року у нотаріуса Рибалкіної Г.Г., був переконаний, що підписав доручення на ОСОБА_24 для оформлення спадщини після смерті його дружини. Про те, що підписав договір дарування квартири він не знав, так як через поганий зір нічого не читав. З 2014 року він разом з ОСОБА_25 проживав у матері с. Вільховець Звенигородського району Черкаської області, а 08 квітня 2017 року одружився з нею ( ОСОБА_25 ) та дозволив проживати у спірній квартирі сину дружини ОСОБА_14 . В період з 2009 по 2016 р.р. всі договори він підписував сам, при цьому він ніколи не повідомляв нотаріуса про поганий зір, а в заповіті, складеному 25 травня 2011 року, власноручно зазначив «заповіт мною прочитаний і власноручно підписаний».

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_10 суду засвідчила, що в липні 2011 року познайомилась з позивачем, а з 08 квітня 2017 року перебуває з ним у зареєстрованому шлюбі. З серпня 2011 року вони почали проживати у квартирі по АДРЕСА_8 , періодично їздили в Черкаську область, де була хвора мати позивача, а з 2016 року переїхали туди жити, в квартирі став проживати її син. Про те, що квартира не належить позивачу, дізналась в 2021 році. В січні 2022 року чоловік подарував їй частину будинку, успадковану ним після смерті колишньої дружини.

Допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 суду засвідчили, що орієнтовно до 2013-2014 р.р. бачили позивача у спірній квартирі, а з 2017 року у квартирі став проживати ОСОБА_26 . При укладенні договору дарування квартири ніхто з них присутнім не був і з позивачем в цей день ніхто не зустрічався. Про дарування квартири їм стало відомо від ОСОБА_8 , попереднього власника спірної квартири.

Допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_23 суду засвідчили, що в 2011-2012 роках у позивача з сім`єю відповідачки були дуже добрі відносини, він був на правах члена їх сім`ї, постійно харчувався у їх ресторані, надавав їм транспортні послуги на власносму автомобілі, за що отримував плату, після укладення договору дарування квартири позивач разом з відповідачкою повернулися до ресторану « ОСОБА_27 », де позивач став вихвалятися, що подарував квартиру відповідачці. Відповідачка після придбання квартири завезла туди холодильник, газову плиту, попередній власник залишив меблі та вона не заперечувала щоб позивач періодично проживав в цій квартирі, за що мав сплачувати комунальні послуги, так як сама житлом була забезпечена.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_18 суду засвідчила, що спірний договір дарування квартири посвідчувався нею, однак обставин укладення даного договору вона не пам`ятає. Працюючи нотаріусом, мала стандартні правила посвідчення угод, яких завжди дотримувалась: роз`яснювала зміст угоди, права кожного, з`ясовувала чи має сторона інше житло у разі його відчуження. Також зазначила, що ніколи б не посвідчила договір дарування, якщо б сторони у її присутності не прочитали його (договіру) зміст. Копія договору завжди видається дарувальнику.

Враховуючи викладене, оскільки позивач на підтвердження своїх доводів щодо вчинення відповідачкою та державним нотаріусом ОСОБА_18 відносно нього обману в момент укладення (посвідчення) договору дарування жодного доказу не надав, не довів належними та допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, а при укладенні договору сторони були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали правову природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, а його умови повністю відповідають волевиявленню сторін, то суд вважає, що в позові необхідно відмовити.

Твердження позивача, що ні наміру, ні волі, ні бажання підписувати договір дарування квартири він не мав, вказаний договір вчинений під впливом обману, судом до уваги не приймаються, оскільки спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_18 та укладеним між сторонами договором дарування, в якому зазначено, що договір здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального; сторони договору підтверджують, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного.

Представником відповідачки ОСОБА_17 подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом через 11 років після укладення оспорюваного договору дарування і його посилання на те, що про наявність цього договору він дізнався лише в 2021 році не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та суперечить зібраним у справі доказам, зокрема, самому договору дарування від 21 вересня 2011 року, який підписаний самим позивачем, що ним визнається, а також показам свідків ОСОБА_22 і ОСОБА_23 , які підтвердили обізнаність і розуміння позивача, що квартиру ним було подаровано відповідачці ще в 2011 році.

Однак, оскільки в задоволенні позову відмовлено внаслідок його необґрунтованості, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності не вбачається.

Керуючись ст.15,203,215,216,229,230,257,261,717 ЦК України, ст. 10-13,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Бородянська державна нотаріальна контора Бучанського району Київської області, про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Повне рішення суду складено 6 червня 2024 року.

Головуюча-суддяА.Міланіч