КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №939/960/23 Головуючий у І інстанції - Міланіч А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа6 Орган опіки та піклування Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області про визнання особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням, -

установив:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування Бородянської селищної ради Бучанського району Київської області про визнання особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 березня 2008 року він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані, але з 2017 року не проживає його невістка - відповідачка по справі ОСОБА_1 та онука ОСОБА_3 .

Оскільки відповідачі у вказаній квартирі не проживають, у добровільному порядку з реєстрації не знімаються, чим перешкоджають реалізації його прав на будинок, зокрема, він має намір продати спадковий будинок.

Просив суд, визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що з 2008 року вона разом з сином позивача ОСОБА_4 проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 спочатку без реєстрації, а 18 грудня 2014 року вона разом з донькою ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 були зареєстровані у вказаному житловому приміщенні. Тому вказаний будинок був постійним місцем проживання малолітньої ОСОБА_3 .

Належних та допустимих доказів того, що вона та малолітня ОСОБА_3 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, зокрема в будинку батьків, по АДРЕСА_2 , матеріали справи не містять.

З березня 2022 року вона вимушена проживати у будинку своїх батьків в АДРЕСА_2 , оскільки доглядає свого 85 річного батька.

Приймаючи рішення суд першої інстанції не врахував, що малолітня особа через свій вік не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність об`єктивних підстав для визнання її та малолітньої ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірним житловим будинком.

Просила суд, скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що судом першої інстанції було вірно встановлено, на підставі наданих ним доказів, що відповідачі не проживають за адресою АДРЕСА_1 .

Такі обставини також були підтверджені показами свідків, які є його сусідами.

Також, вказує, що згідно довідки служби у справах дітей Бородянської селищної ради Київської області, відповідачка разом із дочкою проживає в АДРЕСА_2 .

Зазначає, що він є людиною похилого віку, має проблеми зі здоров`ям, йому потрібні кошти на лікування, а тому він вирішив продати будинок АДРЕСА_1 , а реєстрація відповідачки з онукою створює при цьому певні перешкоди.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , у якому зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які з 2017 року не проживають у вказаному будинку, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, які були членами сім`ї позивача, з 2017 року, тобто, понад шість років не проживають у вказаному будинку, у добровільному порядку з реєстрації не знімаються.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ст.89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що наявними в матеріалах справи доказами, а також показами свідків, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2017 року не проживають за місцем реєстрації.

Сама відповідач суду повідомила, що мешкає тривалий час у будинку своїх батьків в АДРЕСА_2 .

Судом також враховано, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів, що у спірному будинку знаходяться її особисті речі та речі ОСОБА_3 , а також те, що вона приймала участь в утриманні спірної квартири.

Підставою для звернення до суду є бажання позивача продати будинок АДРЕСА_1 , оскільки позивач є людиною похилого віку, зазначив, що має проблеми зі здоров`ям, йому потрібні кошти на лікування.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено, що відповідач та її донька не проживають без поважних причин у спірному житловому будинку більше шести місяців.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд першої інстанції дійшов також обґрунтованих висновків, що відповідачем ОСОБА_1 втрачений інтерес до спірного будинку.

Вона з донькою залишила спірне житло свідомо та добровільно, протягом тривалого часу з 2017 року не проживає у житловому будинку, відсутні достатні та триваючі зв`язки відповідача із спірним будинком, також відповідач не намагалася відновити втрачений зв`язок з будинком шляхом вселення, тощо.

Окрім іншого, досліджуючи пропорційність втручання в особисті немайнові права особи відповідача, як право на житло, в аспекті втрати права на проживання через відсутність особи за місцем реєстрації понад шість місяців колегія суддів звертає увагу на наявність у відповідача іншого постійного житла, в якому вона з донькою проживає понад п`ять років, що свідчить про те, що це втручання не буде становити надмірний тягар. У ОСОБА_1 тривалий час відсутня потреба у спірному будинку, тому це не становитиме для неї надмірного тягаря.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 червня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба