У Х В А Л А

12 січня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

учасники справи не викликались,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Києві заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вожакіної Т. В. про забезпечення позову у справі № 758/15208/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо перемету спору ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності у порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

у провадженні суду перебуває вищевказана справа.

10 січня 2024 року представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири. В обґрунтування заяви покликається на те, що позивач проживав за адресою - АДРЕСА_1 . У листопаді 2023 року до позивача почали приходити незнайомі особи та вимагати покинути місце проживання. 05 грудня 2023 року позивач не зміг потрапити до квартири, адже були змінені замки вхідних дверей, однак з допомогою працівників поліції зміг повернутися до квартири. Надалі, 15 грудня 2023 року був повторно примусово виселений. У січні 2024 року позивачу стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 виставлена на продаж новим власником, що порушує його право власності, адже йому не було відомо, що право власності на квартиру набуто третьою особою ОСОБА_3 . У зв`язку із наведеним, просить заяву задовольнити.

Заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи, у відповідності до ч.1 ст. 153 ЦПК України.

На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши доводи заяви про забезпечення доказів, оглянувши матеріали справи № 758/1405/21, суд прийшов до наступного.

Згідно зі ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року (справа № 381/4019/18) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

Згідно з правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Суд установив, предметом позову у цій справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсною відмови від спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2023, зареєстровано в реєстрі за № 14149, укладеного між ним та ОСОБА_2 , право власності на квартиру за яким зареєстровано на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.08.2023, зареєстровано в реєстрі за № 2323.

Згідно з ч. 1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодекс та заява про відмову від прийняття спадщини можу бути відкликана протягом строку для її прийняття (стаття 1270 ЦК України).

Отже, визнання такого свідоцтва про право на спадщину на майно буде мати наслідки для відповідача щодо наявності або відсутності його права на спадкування та щодо подальшого вирішення спору між спадкоємцями відносно майно.

ОСОБА_1 покликається у заяві на порушення його спадкових прав. Попри те, спірна квартира відчужена, такий договір чинний та ніким не оспорюється, він не є предметом цієї справи.

Заявник просить задовольнити заяву про забезпечення позову, оскільки в діях відповідача, який не є власником квартири на даний момент, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у справі.

Суд зазначає, що саме лише посилання в заяві на імовірність порушення прав особи, без наведення та додання відповідного доказового обґрунтування здійснених тверджень, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Судом не встановлено та позивачем не подано жодних доказів про те, що є обґрунтовані пропущення щодо необхідності вжиття таких заходів, та які негативні наслідки можуть настати у разі їх невжиття та вплинути на виконання майбутнього рішення суду.

Разом із тим, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Окрім цього, заявник просить заборонити вчиняти дії щодо виселення позивача із квартири, попри те, будь-яких доказів правомірності проживання у цій квартирі суду не надає, адже не є співвласником квартири та такий з 08.11.2023 знятий з реєстрації.

Таким чином, на підставі встановлених даних, суд з урахуванням розумності та співмірності, наявності зв`язку між заявленими заходами до забезпечення позову і предметом позовних вимог (немайнового характеру) та їх співмірності, зважаючи на забезпечення збалансованості інтересів сторін, дійшов висновку, що відсутні достатні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони вчиняти дії за недоведеністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 149, 150, 260, 261, 354 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

у заяві представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вожакіної Т. В. про забезпечення позову у справі № 758/15208/23 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 12 січня 2024 року.

Суддя О. І. Якимець