Справа № 456/3553/23
Провадження № 2/456/133/2024
РІШЕННЯ

іменем України

28 травня 2024 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Сімонової-Мацигін А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/3553/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи Служби у справах дітей управління соціально-гуманітарної політики виконавчого комітету Моршинської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 , - адвокат Кравець А.О., звернувся до суду із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 вересня 2010 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 , який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану міста Стрия Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 272 від 07 вересня 2010 року та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Після реєстрації шлюбу відповідачу присвоєно прізвище ОСОБА_5 .

Від спільного подружнього життя у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Стрию Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області зроблено відповідний актовий запис № 531 від 26 жовтня 2013 року та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

Спільне життя подружися не склалося, відтак рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.05.2023 року у справі № 456/577/23 шлюб було розірвано.

Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача.

Також, відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами дитини, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. У зв`язку з цим, позивач звернувся до органу опіки та піклування (служби у справах дітей) з проханням позбавити відповідача батьківських прав, на що йому було рекомендовано звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки на повідомила.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради Львівської області, у запропоновані судом строк та порядку письмових пояснень на позовну заяву з її участю як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не подала.

Позивач ОСОБА_1 , в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити та Позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , оскільки остання самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.

Представник позивача ОСОБА_1 , - адвокат Кравець А.О., в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити на підставі викладених у заяві поясненях.

В судовому засіданні представник третьої особи - ОСОБА_6 , позовні вимоги ОСОБА_1 , про позбавлення батьківських прав підтримала у повному обсязі, просила такі задовольнити з підстав, що викладені у пред`явленому позові. Додатково вказала, що така позиція сформована та відображається у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 , затвердженим рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області від 26.07.2023 року за №96 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 ».

Відповідач ОСОБА_2 , у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву, не подала, свою позицію у цій справі із обґрунтуванням такої відповідними доказами не навела. В судовому засіданні, яке відбулось 29.02.2024, ОСОБА_2 , вказала, що позовні вимоги не визнає.

Інших заяв чи клопотань від сторін та інших учасників цієї справи, котрі б перешкоджали судовому розгляду цієї справи по суті, і котрі б залишалися невирішеними у визначеному чинним ЦПК України порядку, до суду не надходило.

Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали.

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамко Р.Т., від 12.07.2023 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та запропоновано усунути недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області Шрамко Р.Т., від 11.09.2023 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.01.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено її судовий розгляд по суті у судовому засіданні на 29.02.2024 року.

Сторони та інші учасники справи кожного разу належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час призначених підготовчого та судового засідань по їх справі, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження цьому.

Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.

Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.

Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Дотримуючись вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивача ОСОБА_7 , та їх з відповідачем ОСОБА_8 ,, малолітньої дочки ОСОБА_9 , й причетність до такого порушення їх прав вказаного відповідача за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру, встановив наступне.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що сторони у справі у період з 07.09.2010 року перебували у шлюбі, котрий був розірваний рішенням Стрийського місьрайонного суду Львівської області, ухваленим 05.05.2023 року.

За час перебування у вказаному шлюбі, а саме 18.10.2013 року, у сторін у справі народився син ОСОБА_3 .

Сторони у справі є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_3 , виданим 26 січня 2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Стрию Стрийського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №531.

Згідно постанови Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.02.2023, ОСОБА_2 , було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП та ч. 2 ст. 184 КУпАП.

Згідно довідки від 03.07.2023 №68 та 69 виданах Долішненською середньою загальноосвітньою школою І-ІІ ступенів Стрийського району Львівської області, ОСОБА_3 , навчається в 4 класі вищезазначеного закладу освіти, його мати ОСОБА_2 , за час навчання жодного разу не приходила в заклад освіти, не цікавилася його навчанням, ні фізичним ні духовним ні моральним розвитком.

З довідок КНП «Стрийської ЦРЛ», вбачається, що ОСОБА_1 , на обліку у лікаря - психіатра та у лікаря нарколога не перебуває.

З довідки про доходи №220211 від 29.03.2023, відділу обслуговування громадян №4 Головного управління ПФУ у Львівській області, вбачається, що ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Стрийському об`єднаному управлінні ПФУ у Львівські області та отримує пенсію по інвалідності.

З довідки №175 від 03.07.2023 виданої виконавчим комітетом Моршинської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 , проживає в АДРЕСА_1 разом із мамою - ОСОБА_10 , та сином ОСОБА_3 , 18.10.2013, який проживає без реєстрації, що також підтверджується актом №31 від 03.07.2023 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Із Висновку Служби у справах дітей управління соціально-гуманітарної політики Моршинської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області від 26.07.2023 року за №96 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », вбачається, що рекомендовано позбавити відповідача ОСОБА_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки відповідач фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків.

З поміж досліджених матеріалів, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_12 , пояснили, що з позивачем добрі знайомі. Відповідача більше двох років не бачать. Відповідач зловживає алкогольними напоями. Щоб вона приходила до дитини чи цікавилась її вихованням, життям, не бачили.

Релевантні норми та джерела права, а також роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення, та мотиви їх застосування.

Встановлені судом сімейні правовідносини щодо виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України (надалі - СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з відповідними протоколами до неї та Конвенцією про права дитини 1989 року, котрі є частинами національного законодавства України, а також Законом України «Про охорону дитинства».

Згідно із ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини 1989 року встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В силу ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 ст. 155 СК України).

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни протиУкраїни» (заява № 39948/06), пункт 49 рішення у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про якій деться в пункті 2, і, до того ж, є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Хант протии України» (заява № 31111/04). Проте, держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06).

Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами статей 164-167 чинного СК України. Зокрема, відповідно до положеньст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Як роз`яснюється у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року за № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Узагальнена оцінка доводів та аргументів, наведених у справі, щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог за результатами розгляду цієї справи.

Узагальнюючи оцінку доводів та аргументів позивача ОСОБА_1 , наведених у цій справі, суд спершу вважає за необхідне наголосити на тому, що позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Разом із тим, не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, воно допускається лише у тому випадку, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Оскільки у судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , як мати протягом тривалого часу не бачиться й не спілкуються із своїм малолітнім сином, матеріально його не утримує, заходів до спілкування та турботи не приймає, а вихованням та утриманням вказаної дитини займається позивач, як батько, то суд переконаний, що така поведінка відповідача аж ніяк не свідчить про її бажання надалі мати та виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до вказаної дитини. При цьому суд також наголошує на тому, що у судовому засіданні не встановлено наявності у вказаного відповідача реальних і об`єктивних перешкод для спілкування, при її бажанні, із своїм малолітнім сином. Навпаки встановлено те, що відповідач не вживала заходів для забезпечення своєї участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, не зверталась до органу опіки та піклування чи до суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку такого спілкування. Такі обставини, на переконання суду, свідчать про небажання відповідачки ОСОБА_2 , брати участь у вихованні дитини і передумов щодо зміни її зазначеної винної поведінки на даному етапі не спостерігається.

Отже, аналізуючи усі зібрані у справі докази та оцінюючи їх у сукупності й взаємозв`язку, суд вважає, що слід позбавити батьківських прав відповідачку ОСОБА_2 , яка без поважних на те причин не виявляє щодо власного малолітньоього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківського піклування, свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню, не цікавляться його розвитком, здоров`ям, життям та потребами, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру у розмірі 1073 грн. 60 коп., з урахуванням відповідної позиції позивача з вказаного приводу, слід залишити за ним, відступивши таким чином від порядку розподілу судових витрат, визначеного у ст. 141 ЦПК України.

Доказів понесення сторонами та учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Керуючись ст..7, 10, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст..146 СК України суд, -

вирішив:

Позов задоволити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 06.06.2024.

Суддя Р. Т. Шрамко