ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» березня 2024 року

м. Харків

справа № 639/4910/23

провадження № 22ц/818/1325/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідачка - ОСОБА_3 , представниця відповідачки ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 січня 2024 року в складі судді Рубіжного С.О.

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що з 08 лютого 1992 року сторони перебували у шлюбі та ними придбана квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані та постійно проживають три особи колишня дружина ОСОБА_3 власниця, ОСОБА_1 співвласник, повнолітній син ОСОБА_5 , 2001 року народження.

Зазначив, що шлюб між сторонами розірвано у 2018 році. Спору про поділ спільного майна подружжя не виникало. Колишня дружина проживала у першій кімнаті, він - у залі, син - у другій кімнаті. Будь-яких конфліктів з приводу користування квартирою не виникало.

Вказав, що 15 липня 2023 року ОСОБА_3 у його відсутність змінила замок на вхідній двері та не впускає його до квартири. В зв`язку з чим він був вимушений звернутись з заявою до органів Національної поліції, але це не надало ніякого результату.

Посилався на те, що всі його особисті речі знаходяться в квартирі. На зауваження та пропозиції відповідачка не реагує. Іншого житла він не має.

Зазначив, що відповідача не визнає його права на квартиру та вважає, що вона належить лише їй.

Вважав, що дії відповідачки неправомірні, порушують його конституційні права та зневажливе ставлення до особи з інвалідністю другої групи. Відповідачка не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає йому права повноцінно користуватись його ж майном.

Просив зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні власністю, а саме частиною квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; вселити ОСОБА_1 в частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 ; вселено ОСОБА_1 в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

На вказане рішення суду ОСОБА_3 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, стягнути з позивача судові витрати по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що право власності на дане житлове приміщення зареєстроване виключно за нею. В договорі купівлі продажу відсутні будь які зазначення або згода позивача на придбання вказаного майна у період шлюбу за спільні кошти, або будь які інші застереження. Інших доказів виникнення у позивача права власності на спірне нерухоме майно не надано. Позовних вимог в рамках даного позову щодо захисту права власності шляхом визнання за ним права на частину майна в порядку поділу майна або визнання майна спільною власністю подружжя в даному спорі не заявлено. Таким чином, згідно матеріалів справи, вона є єдиним власником спірного житлового приміщення. Вказала, що в рамках розгляду справи про вселення, суд не мав повноважень виходити за межі позовних вимог, визначати правовий режим спірного нерухомого майна та його відношення до спільного майна подружжя, адже такий спір регулюється зовсім іншими сімейними нормами права, тоді як даний спір розглядається щодо житлових прав позивача. За довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої 25 травня 2023 року, станом на цю дату у вказаному житловому приміщенні зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 . Тобто, у спірному житловому приміщенні позивач не має права користування, оскільки воно не задекларовано. Позовних вимог щодо визнання дій органу місцевого самоврядування щодо зняття позивача з зареєстрованого місця проживання він не заявляв. Як вбачається з відповіді ВП № 1 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області від 11 серпня 2023 року за результатами розгляду матеріалів ЖЄО № 7973 від 01 серпня 2023 року позивачу роз`яснено про відсутність в діях відповідача ОСОБА_3 та посадових осіб органу місцевого самоврядування щодо знаття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 будь яких порушень законодавства та запропоновано звернутись до суду. Вказала, що позивач з жовтня 2018 року не є членом сім`ї власника житла ОСОБА_3 , оскільки сімейні стосунки між ними офіційно припинені, про що свідчить рішення суду про розірвання шлюбу від 19 вересня 2018 року. Саме з цих підстав, ОСОБА_3 , як єдиний власник житлового приміщення звернулась до органу місцевого самоврядування для зняття даної особи з реєстрації. Вважала, що позивач не довів існування в нього права на реєстрацію місця проживання, не просив у позові визнати за ним це право. Тобто, правових підстав для вселення позивач на момент розгляду справи не має. Вселення до житлового приміщення має на меті право на користування ним, яке було порушено та яке він просив захистити. Також під час розгляду справи позивачем не доведено існування в нього права на користування спірним житловим приміщенням, що унеможливлює задоволення позову про його вселення до нього. Посилалася на те, що в порушення норм процесуального права, суд у своєму рішенні не виклав обґрунтованих заперечень її представника адвоката Бакшеєвої А.В., яка під час розгляду справи особисто надала пояснення судові з посиланнями на норми права, які не були повністю ідентичними запереченням, викладеним у відзиві на позовну заяву, як зазначив суд.

04 березня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав судове рішення законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на презумпцію спільної сумісної власності подружжя.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Вважали її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Акцентували увагу суду на тому, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Права ОСОБА_1 як співвласника спірної квартири грубо порушені ОСОБА_3 , тому підлягають судовому захисту. Досліджені в суді першої інстанції докази свідчать саме про існування порушень прав ОСОБА_1 . Також, представник ОСОБА_1 надав заяву щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000, 00 грн та докази.

До суду апеляційної інстанції інші учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 , як співвласник квартири за адресою: АДРЕСА_2 , має право користуватися та розпоряджатися спірним майном. Разом з тим відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні цим майном. За таких обставинах суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність захисту прав позивача та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення у спірну квартиру без визначення часток.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 08 лютого 1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 вересня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.17-18,35).

Як вбачається з довідки Відділу поліції № 1 Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області від 11 серпня 2023 року, до відділу поліції 01 серпня 2023 року звернувся з заявою ОСОБА_1 з проханням вжити заходів до колишньої дружини ОСОБА_3 , яка виписала його з квартири АДРЕСА_1 , що була придбана у шлюбі. Опитаний ОСОБА_1 повідомив, що у 2002 році разом з дружиною придбали вказану квартиру. Приблизно 5 років потому шлюб між ними розірвано. Через деякий час прийшов до квартири, однак потрапити не зміг, оскільки замінені замки. Звернувшись до ЦНАП йому повідомили, що з 25 травня 2023 року він знятий з місця реєстрації. На його думку колишня дружина підробила його підпис. Опитана ОСОБА_3 повідомила, що за вказаною адресою вона мешкає з сином. Більше 5 років потому розірвано шлюб з ОСОБА_1 . Він не мешкає з ними більше 10 років. На неодноразові прохання добровільно розподілити майно колишній чоловік не реагує. Вона звернулася до ЦНАП, отримала відповідні документи. Ніяких шахрайських дій стосовно документів вона не робила. Про результати розгляду матеріалу та прийняте рішення заявнику надано письмову відповідь. Йому порадили звернутись до суду з метою вирішення спірних питань. Подальший розгляд матеріалу припинено (а.с.13,55).

Як вбачається з довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25 травня 2023 року та 28 серпня 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.20,29).

Матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу квартири від 17 липня 2001 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , за умовами якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 24 561,00 грн, які ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_3 повністю ще до підпису цього договору (а.с.30).

До суду ОСОБА_3 надала копії квитанцій про сплату комунальних послуг (а.с.36-47).

25 вересня 2023 року мешканцями квартир АДРЕСА_3 ОСОБА_8 , № 19 ОСОБА_9 , № 58 ОСОБА_10 , № 63 ОСОБА_11 складено акт про не проживання особи за адресою: АДРЕСА_2 , за яким ОСОБА_1 не проживає за вказаною адресою з грудня 2015 року (а.с.70).

В суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_9 , яким про обставини справи відомо зі слів позивача.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

До способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку. Проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що квартиру АДРЕСА_1 сторони придбали під час перебування у шлюбі. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 30 липня 2001 року.

У вказаній квартирі з 03 липня 2002 року був зареєстрований і ОСОБА_1 , з яким вона перебувала у шлюбі з 08 лютого 1992 року.

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц (провадження № 61-524св18), від 15 вересня 2023 року у справі № 759/11403/20 (провадження № 61-6579св23), від 21 червня 2023 року у справі № 370/807/22 (провадження № 61-4057св23).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

ОСОБА_3 не надала суду належні та допустимі докази на спростування презумпції права спільної сумісної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_1 є співвласником вказаної вище квартири та має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що спірна квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час шлюбу. Станом на час розгляду цієї справи відсутнє рішення суду про те, що зазначене житлове приміщення є особистою власністю відповідачки, а, отже, позивач має право вільно користуватись ним. Разом із тим, відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні цим майном, а саме замінила замки на вхідних дверях квартири та не впускає до неї, а також зняла його з місця реєстрації. ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів щодо перешкоджання його колишньою дружиною ОСОБА_3 у вселенні в спірне житлове приміщення.

Установивши, що ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, якою він позбавлений можливості користуватися, оскільки відповідачка чинить йому перешкоди у вільному користуванні таким майном, змінивши замки у вхідних дверях, суд першої інстанції інстанцій дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 759/11403/20 (провадження № 61-6579св23), від 21 червня 2023 року у справі № 370/807/22 (провадження № 61-4057св23).

Також, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції щодо вселення в спірну квартиру без визначення часток, оскільки існує презумпція спільного майна подружжя, тому квартира вважається спільним сумісним майном подружжя, а спір щодо квартири не вирішено, поділ майна не здійснено та порядок користування не визначено.

Посилання ОСОБА_3 на те, що право власності на дане житлове приміщення зареєстроване виключно за нею, в договорі купівлі продажу відсутні будь які зазначення або згода позивача на придбання вказаного майна у період шлюбу за спільні кошти, або будь які інші застереження; інших доказів виникнення у позивача права власності на спірне нерухоме майно не надано; позовних вимог в рамках даного позову щодо захисту права власності шляхом визнання за ним права на частину майна в порядку поділу майна або визнання майна спільною власністю подружжя в даному спорі не заявлено, тому вона є єдиним власником спірного житлового приміщення колегія суддів відхиляє, оскільки належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя щодо спірної квартири не спростовано, унаслідок чого спірна квартира є спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , тому належить їм у рівних частках.

Доводи ОСОБА_3 про те, що в рамках розгляду справи про вселення, суд не мав повноважень виходити за межі позовних вимог та визначати правовий режим спірного нерухомого майна та його відношення до спільного майна подружжя, адже такий спір регулюється зовсім іншими сімейними нормами права, тоді як даний спір розглядається щодо житлових прав позивача, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, надану ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції слід зазначити наступне.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Як вбачається з наданих матеріалів справи в суді апеляційної інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 01 березня 2024 року та довіреності від 22 вересня 2023 року. Із розрахунку вартості наданої правничої допомоги вбачається, що ОСОБА_2 надано ОСОБА_1 наступні послуги: співбесіда з ОСОБА_1 300,00 грн; ознайомлення з наданими документами (апеляційна скарга, рішення суду) 700,00 грн; правова оцінка доводів апеляційної скарги, визначення її відповідності діючому законодавству 1 000,00 грн; вивчення судової практики щодо спірного питання 500,00 грн; узгодження правової позиції з ОСОБА_1 500,00 грн; підготовка відзиву на апеляційну скаргу 1 000,00 грн; участь в судових засіданнях апеляційного суду 2 000,00 грн, а всього 6 000,00 грн. Також, надано квитанцію № 4 від 01 березня 2024 року про сплату ОСОБА_1 ОСОБА_2 6 000,00 грн за надання послуг в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг судова колегія вважає за необхідно зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 6 000,00 грн до 5 000,00 грн, який відповідає принципам співмірності, розумності судових витрат, критерію реальності таких витрат, підтверджено документально та стягнути ці витрати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 січня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 26 березня 2024 року.