ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4527/24 Справа № 206/560/24 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А.О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванової Валерії Михайлівни на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року у цивільній справі за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради звернулась до суду із зазначеною заявою про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Заява мотивована тим, що 01.02.2024 року ОСОБА_1 госпіталізовано до психіатричного стаціонару у зв`язку з наявністю в нього тяжкого психічного розладу (діагноз): Гострий поліморфний психологічний розлад.

На думку комісії лікарів, необхідність примусової госпіталізації хворого зумовлена тим, що він становить небезпеку для себе та оточуючих, а також не може задовольняти своїх основних життєвих потреб.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року вирішено госпіталізувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (адреса місцезнаходження: 49115, м. Дніпро, вул. Бехтєрєва, 1) для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення як незаконне та необґрунтоване і направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не повне встановлення обставин, що мають значення для справи.

Зокрема зазначає, що заява лікарні розглянута судом без участі законного представника ОСОБА_1 з числа осіб визначених ст.. 59 ЦПК України. Наголошує, що з огляду на незгоду ОСОБА_1 з наданням йому психіатричної допомоги в примусовому порядку, участь законного представника має значення для справи, оскільки останній може повідомити відомості про звичну поведінку ОСОБА_1 .

Від представника КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вони просили залишити її без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зокрема зазначали, що суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_1 через наявність тяжкого психічного розгляду в наслідок якого особа загрожує собі та оточуючим. Також наголошували , що в медичні картці ОСОБА_1 наявна заява його матері, в якій вона просить госпіталізувати сина через неадекватну поведінку, а саме руйнування свого помешкання, викидання меблів із нього, ночівля на підлозі, агресивність у її адрес та щодо сторонніх людей, два роки ніде не працює, ходить по сміттєзвалищам і т.п..

Керівником Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра надано відзив на апеляційну скаргу в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на доводи, аналогічні доводам відзиву лікарні та звертав увагу на те, що ОСОБА_1 відповідно до висновків лікарів має тяжкі психічні розлади які обумовлюють його небезпеку для себе та оточуючих, безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, що у повній мірі узгоджується з положеннями статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» та є підставою для її надання у примусовому порядку.

В судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 -адвокат Іванова В.М., представник КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради Бабенко О.А.,представник прокуратури Деркач І.П..

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.02.2024 року ОСОБА_1 був госпіталізований до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної Ради за направленням лікаря-психіатра КЗ «ОЦЕМД та МК» ДОР», у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу: гострий поліморфний психотичний розлад, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих, безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби.

Відповідно до заяви матері ОСОБА_2 вона просила госпіталізувати її сина в лікарню у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, вказувала, що він поводиться неадекватно, декілька років ніде не працює, повністю зруйнував квартиру, у якій проживає, у тому числі і несучі стіни, санвузол. У квартирі, у якій він проживає відключене електроенергія та водопостачання. З`явилася агресивна поведінка на адресу оточуючих та з`явилися галюцинації.

При обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила, що хворий не спить, не їсть, повикидав усі речі, каже, що хтось стоїть за дверима, агресивний до матері, себе не обслуговує, розбив шибки, зніс у квартирі несучі стіни.

ОСОБА_1 було поставлено попередній діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад.

Лікар-психіатр ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердила обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначила, що ОСОБА_1 необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що особа виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, який становить безпосередню небезпеку для оточуючих, тому його госпіталізація до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди відповідає вимогам Закону України «Про психіатричну допомогу» для її госпіталізації до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.

Із такими висновками суду можливо погодитися з огляду на наступне.

У заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали (частина перша та друга статті 340 ЦПК України).

Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника закладу з надання психіатричної допомоги є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку (частина перша та друга статті 342 ЦПК України).

ЄСПЛ вказав, що «тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (ZAICHENKO v. UKRAINE (No. 2), № 45797/09, § 96 - 97, ЄСПЛ, від 26 лютого 2015 року).

Тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абзац 3 статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Тлумачення вказаної норми свідчить, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07 (провадження № 14-9cвц18) вказано, що:

«надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу».

Таким чином з огляду на встановлені вище обставини справи лікування ОСОБА_1 з урахуванням його діагнозу можливе лише у стаціонарних умовах лікарні оскільки тяжкий психічний розлад зумовив вчинення госпіталізованим дій, які створюють безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, а також він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує життєдіяльність.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначав, що суд першої інстанції розглянув заяву без участі законного представника, яке забезпечило б повне встановлення обставин, які мають значення для справи. Однак, зазначене спростовується матеріалами справи, оскільки під час вирішення питання щодо надання особі психіатричної допомоги була безпосередньо присутня його представник адвокат Іванова В.М., яка представляла інтереси ОСОБА_1 на підставі доручення про надання безоплатної правової допомоги та сам ОСОБА_1 ,який не визнаний недієздатним.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність рішення суду першої інстанції не впливають, а отже й не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційних скарг і скасування судових рішень з ухваленням нових немає.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іванової Валерії Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: