КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 758/1875/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3802/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 2 травня 2023 року (суддя Гребенюк В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

у лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу із відповідачем.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 7 серпня 1993 року уклала шлюб із ОСОБА_1 , вони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка посилалася на те, що у них з відповідачем відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, тому вона переконана, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим, суперечить її інтересам та інтересам дитини.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 2 травня 2023 року позов задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 7 серпня 1993 року виконавчим комітетом Родинської міської ради народних депутатів міста Красноармійська Донецької області, актовий запис № 61.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом всіх обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідач зазначає, що причиною їх з позивачкою роздільного проживання стала військова агресія російської федерації проти України, у зв`язку з якою ними було прийнято рішення про виїзд дружини разом із їх сином за кордон.

Відповідач стверджує, що вони з позивачкою підтримували спілкування, жодних серйозних конфліктів не мали, вирішували спільно поточні сімейні питання, тому її звернення до суду із даним позовом стало для нього несподіванкою, оскільки жодних розмов про розірвання шлюбу в них не було, позивачка ніколи не заявляла про такий намір.

Відповідач вважає, що враховуючи тривалість їхнього шлюбу, наявність у них двох спільних дітей та характер їх взаємовідносин, існує реальна можливість у подальшому зберегти їх шлюб, а тому суд першої інстанції безпідставно проігнорував подане ним клопотання про надання строку на примирення з позивачкою. Також стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив його клопотання про відкладення розгляду справи, фактично позбавивши можливості скористатись правовою допомогою адвоката.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Бережна Я.С. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін та стягнути із відповідача витрати на професійну правову допомогу.

Представник позивачки зазначає, що хоча причиною виїзду позивачки за кордон і була військова агресія російської федерації, однак відносини між сторонами погіршувалися протягом останніх кількох років, з моменту виїзду позивачки за кордон вона самостійно винаймала житло та утримувала сина, а відповідач розпочав сплату аліментів лише після винесення Подільським районним судом міста Києва судового наказу від 24 липня 2023 року про стягнення аліментів.

Представник позивачки вважає необґрунтованими доводи відповідача стосовно невжиття судом першої інстанції заходів щодо збереження шлюбу, оскільки зважаючи, що рішення суду ухвалено тільки в травні 2023 року, у відповідача було достатньо часу для того щоб спробувати налагодити стосунки із позивачкою. Крім того вказує, що відповідач у судове засідання не прибув та не скористався своїм правом надати суду письмовий відзив.

Позивачка, будучи повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на її електронну адресу та на електронну адресу її представника - адвоката Бережної Я.С., що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, у судове засідання двічі не з`явилася, адвокат Бережна Я.С. направила на електронну пошту апеляційного суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Гродовської О.П., вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 7 серпня 1993 року, мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, вони проживають окремо, позивачка наполягає на розірванні шлюбу та заперечує проти надання строку на примирення, тому шлюб сторін існує формально.

Перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне

значення.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка проживає за межами України, повертатися до Україні не бажає, проти примирення категорично заперечує, відповідач визнав, що примирення з позивачкою за час апеляційного перегляду не досягнуто, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу сторін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставин справи, судом правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, під час апеляційного розгляду висновки суду першої інстанції спростовані відповідачем не були, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Бережна Я.С. просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивачки витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 4 000грн. Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку, вказані витрати складаються з вивчення документів та надання консультації - 1000грн; підготовка відзиву на апеляційну скаргу, формування пакетів документів, направлення копії відзиву суду та учасникам справи - 3000грн.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).

Пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, тому позивачка має право на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок відповідача.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Під час апеляційного розгляду відповідач ОСОБА_1 та його представник заперечували проти задоволення вимог про стягнення з нього витрат на правничу допомогу у сумі 4 000грн, посилаючись на їх необґрунтованість та неспівмірність із даною справою.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі

сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Саме такою є правова позиція, зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

У підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до відзиву на апеляційну скаргу доданий тільки попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат до договору про надання правничої (правової) допомоги № 48 від 14 червня 2023 року.

Разом з цим, договір про надання правничої (правової) допомоги суду наданий не був, доказів понесених витрат у розумінні статті 141 ЦПК України не надано, представник позивачки - адвокат Бережна Я.С. у судові засідання апеляційного суду жодного разу не з`явилася, про надання доказів до судових дебатів не заявила, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача витрат позивачки на правову допомогу.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 2 травня 2023 року - без змін.

У задоволенні вимог представника ОСОБА_2 - адвоката Бережної Ярослави Степанівни про стягнення витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 червня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук