справа № 278/6335/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, за участю секретаря Анни Кривенької, розглянув цивільну справу за заявою за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про витребування земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В :

На розгляд до суду надійшли позови прокурора, якими він просить суд ухвалити рішення про повернення на користь держави у особі Житомирської обласної військової адміністрації земельних ділянок, які вибули без законних підстав.

Судом, після відкриття провадження вирішено об`єднати цивільні справи № № 278/6335/23, 278/6336/23, 278/6338/23, 278/6340/23, 278/6343/23, 278/6344/23, 278/6345/23, 278/6346/23, 278/6347/23, 278/6348/23, 278/6350/23, 278/6353/23, 278/6355/23, 278/6356/23, 278/6357/23, 278/6358/23 у одне провадження під спільним номером 278/6335/23, оскільки усі вимоги пов`язані між собою підставою виникнення, поданими доказами, а фактичні обставини справи щодо об`єктів нерухомості аналогічні одні одним з приводу тих самих правових підстав й були предметом дослідження преюдиційної справи № 278/2527/13. Більше того, предметом позову у останній справі також була вимога про витребування земельних ділянок, однак до інших відповідачів попередніх власників нерухомості. Відповідачі приймали участь у попередній справі у якості третіх осіб, оскільки за тривалий час її слухання змінились власники такого нерухомого майна. Питання про забезпечення позовів прокурором не заявлялось у розглядуваній справі, як до так і після об`єднання.

Розгляд, спочатку кожної окремо, а потім і об`єднаної справи, вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та у відсутність фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено.

Прокурор обґрунтовуючи заявлений позов зазначив наступне. Під час розгляду справи № 278/2527/13 Житомирським апеляційним судом ухвалено постанову, якою залишено без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову прокурора в інтересах держави про визнання недійсними розпорядження голови районної державної адміністрації, визнання недійсними і скасування державної реєстрації актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок на користь держави. Також, судом, при ухваленні рішення, зроблено висновки щодо встановлених фактичних обставин справи. Зокрема, установлено наступне. Ділянки належні наразі відповідачам набувались першими власниками у протизаконний спосіб за рахунок земель лісового фонду, що прямо заборонено законом. Звідси, такі землі мають бути повернуті державі.

Посилання відповідачів, які набули у власність спірне майно за відплатними правочинами, на ту обставину, що вони є добросовісними набувачами не витримує критики, оскільки перехід прав власності відбувався фактично одночасно із зняттям заборони на відчудження такого майна. Звідси, попередні власники беззаперечно знали, а наступні, очікуючи зняття заборони і підлаштовуючи під це укладення правочину, були обізнаними або щонайменше мали здогадуватись про наявність перепон для укладення правочину.

Земельні ділянки у іншої частини відповідачів, що набули на них права власності на підставі безвідплатних правочинів, можуть бути витребувані у всіх випадках.

Житомирська обласна військова адміністрація направленими поясненнями, що є ідентичними за усіма позовами, суду повідомила наступне. Дана сторона спору вважає протиправним передачу спірних земельних ділянок у власність громадян, оскільки даний масив місцевості відносився до лісів. Однак, такі дії були вчинені унаслідок неналежного урядування. Наразі намагання прокурора виправити недоліки органів влади у минулому є непропорційним втручанням у нове право власності відповідачів та перекладення на них усіх негативних наслідків таких помилок, оскільки задоволенням вимог про витребування земельних ділянок із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Відповідачі заперечували задоволення до них позовів направленими процесуальними документами по суті справи закрім ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 . Останні не висловили своєї позиції щодо заявлених до них вимог, будучи належним чином і завчасно повідомленими про існування даного судового провадження.

Відповідачі, які направили відзиви, вважають доводи прокурора безпідставними з наступних підстав:

--прокурор не має права звертатись із даним позовом, оскільки Житомирська обласна адміністрація, як належний позивач, заперечує задоволення вимог і не вбачає підстав для звернення до суду;

--рішенням суду у справі № 278/2527/13 відмовлено у задоволенні ідентичних позовів, однак щодо інших відповідачів з приводу інших земельних ділянок, однак які перебувають у тому ж масиві і права власності набувались за тих самих обставин. Таким чином, рішенням у іншій справі, яке набуло законної сили, зроблені висновки, які мають бути застосованими і у розглядуваній справі;

--відповідачі є добросовісними набувачами спірного майна, а отже витребування майна за законом не допускається. Крім цього, втручання у мирне володіння майном суперечить засадам Конвенції про захист прав людини (далі за текстом Конвенція);

--прокурором не доведено накладення належних відповідачам земельних ділянок на масив лісу у зв`язку із чим доводи з даного приводу є безпідставними;

Дослідив матеріали справи, судом установлено наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини.

Рішеннями судів (Верховного від 21 вересня 2022 року та Житомирського апеляційного, від 22 вересня 2021 року й від 3 квітня 2023 року у справі № 278/2527/13) установлено наступні фактичні обставини справи.

У червні 2013 року прокурор Житомирського району в інтересах держави звернувся до суду із зазначеним позовом, в кінцевій редакції якого просив визнати недійсним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації №390 від 1 квітня 2010 року "Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення громадянам у власність земельних ділянок для ведення садівництва із земель запасу Тетерівської сільської ради" загальною площею 6,6 га і державні акти відповідачів на право власності на земельні ділянки, які були видані на підставі оскаржуваного розпорядження, скасувати їх державну реєстрацію та витребувати спірні земельні ділянки у відповідачів на користь держави в особі ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат" МО України. В обґрунтування вимог зазначив, що спірні землі належать до земель оборони і були неправомірно вилучені із земель лісогосподарського призначення та передані громадянам із незаконною зміною цільового призначення на землі садівництва. При проведенні реорганізації ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат МО України" не відмовлялося від постійного користування спірною земельною ділянкою на користь Лісгоспу, а тому останній не набув права постійного користування нею і не мав права відчужувати її на користь Тетерівської сільської ради. Як на підставу обґрунтованості вимог, прокурор надав рішення Господарського суду Житомирської області про скасування розпорядження РДА від 25.02.2010 №177, за яким Лісгоспу припинено право користування спірними землями з їх передачею до земель запасу Тетерівської сільської ради.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19 червня 2017 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року апеляційні скарги прокурора Житомирської області та КЕВ м. Житомира залишені без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року касаційна скарга прокурора задоволена частково. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 червня 2017 року та постанова Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року в мотивувальних частинах щодо наведених правових підстав для відмови в задоволенні вимог про визнання недійсними розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 1 квітня 2010 року № 390, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації змінені відповідно до редакції постанови суду касаційної інстанції.

Зокрема, судом касаційної інстанції зазначено, що скасування рішень органів влади та анулювання державної реєстрації права власності є неефективним способом захисту прав, оскільки належним є витребування майна від чужого незаконного володіння.

Постанова Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Житомирського району в інтересах держави про витребування земельної ділянки скасована, справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді 3 квітня 2023 року судом апеляційної інстанції зроблено наступні висновки.

Так як оскаржуваними розпорядженнями у власність громадянам були передані землі лісового фонду площею 6,6 га, що значно перевищувала 1 га, ці дії свідчать про перевищення головою районної державної адміністрації повноважень, передбачених законом.

Судова земельно-технічна експертиза проведена не була.

Приймаючи до уваги положення ч. 2 ст. 19; ч. ч. 1, 2, 4 ст. 20; ст. ст. 21, 55 57 ЗК України, судом апеляційної інстанції виснувато, що землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

Розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації від 25 лютого 2010 року № 177 припинено право власності ДП "Житомирський військовий лісгосп" на користування спірною земельною ділянкою по добровільній відмові та віднесено її до земель запасу Тетерівської сільської ради.

У подальшому, розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації від 1 квітня 2010 № 390, затверджено проект із землеустрою щодо відведення громадянам у власність земельних ділянок, загальною площею 6,6 га для ведення садівництва за рахунок земель Тетерівської сільської ради, передано їм у власність земельні ділянки.

Однак, ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат" не відмовилося від постійного користування земельними ділянками, а Житомирським обласним управлінням лісового та мисливського господарства погодження на зміну цільового призначення вищевказаних земельних ділянок не надавалось.

Таким чином, доводи прокурора про те, що спірні земельні ділянки державного лісового фонду неправомірно вибули із володіння держави, оскільки при їх вилученні не було дотримано вимог статті 149 ЗК України та статті 57 ЛК України є обґрунтованими.

Вирішуючи спір в частині витребування з володіння відповідачів на користь держави в особі ДП "Івано-Франківський ліспромкомбінат" спірних земельних ділянок, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення такої вимоги, оскільки відповідачі набули у власність земельні ділянки, якими вони правомірно користувалися за цільовим призначенням тривалий час, у межах норм, передбачених законом, на підставі рішення районної державної адміністрації.

Ураховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що намагання прокурора виправити допущену в минулому органом влади "помилку" не може мати наслідком непропорційного втручання у нове право відповідачів та перекладати на них усі негативні наслідки такої "помилки", оскільки задоволення вимог про витребування земельних ділянок із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Також на спірній земельній ділянці знаходяться житлові будинки та господарські будівлі відповідачів та третіх осіб. Отже, втручання держави у право громадян відповідачів у справі на мирне володіння майном земельними ділянками, зважаючи на тривале добросовісне користування, які протиправних дій для заволодіння земельною ділянкою у певному розмірі не вчиняли, отримали їх у власність на підставі розпорядження державного органу, буде мати ознаки непропорційного втручання у права відповідачів на мирне володіння майном.

З наданих відповідачами матеріалів убачаються наступні фактичні обставини справи.

12 січня 2024 року ОСОБА_15 набув прав власності на садовий будинок за адресою АДРЕСА_1 (рішення органу місцевого самоврядування про присвоєння адреси від 4 серпня 2022 року). Земельна ділянка під будинком придбана даним відповідачем 2 липня 2022 року і має кадастровий номер :01:000:0639.

22 лютого 2022 року ОСОБА_14 у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки набув прав власності на садовий будинок і земельну ділянку під ним за адресою АДРЕСА_2 (рішення органу місцевого самоврядування про присвоєння адреси від 17 лютого 2023 року). Кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0639. Даний відповідач разом із сім`єю прописаний за даною адресою.

23 грудня 2023 року ОСОБА_1 за договором купівлі продажу придбала дві земельні ділянки з кадастровими номерами :01:000:0622 і :01:000:0625, що на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області й отримала паспорт забудовника.

24 вересня 2014 року ОСОБА_5 за договором купівлі продажу набув у власність земельну з кадастровим номером :01:000:0604. 15 червня 2017 року рішенням органу місцевого самоврядування ділянці присвоєно адресу Хутір Михайлівський, 97 на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області. 11 серпня 2017 року відповідно декларації про готовність об`єкту до експлуатації ОСОБА_5 набув прав власності на садовий будинок, що на вказаній земельній ділянці.

29 грудня 2021 року ОСОБА_16 за договором купівлі продажу придбав у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0645 і недобудований садовий будинок, що за адресою АДРЕСА_3 , на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

29 листопада 2021 року ОСОБА_12 набула у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0650, що за адресою АДРЕСА_4 на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

2 грудня 2021 року ОСОБА_3 за договором дарування набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0616, що на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

8 грудня 2021 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 за договором дарування набули у спільну часткову власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0615, що на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

20 грудня 2021 року ОСОБА_7 за договором дарування набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0673, що на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

14 червня 2022 року ОСОБА_10 за договором дарування набула у власність садовий будинок із земельною ділянкою з кадастровим номером за договором :01:000:0626, що за адресою АДРЕСА_4 на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

15 грудня 2021 року ОСОБА_6 за договором купівлі продажу придбала у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0636, що за адресою АДРЕСА_5 на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

30 липня 2012 року ОСОБА_2 за договором купівлі продажу придбав у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0652, що на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

8 лютого 2023 року ОСОБА_9 за договором дарування набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0632, що на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Правовідносини між сторонами врегульовані наступним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене в чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує наявність порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку усіх сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес» АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

У справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності" при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, норми Конвенції, судової практики ЄСПЛ, законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовів з огляду на наступне.

Установлено і не спростовувалось сторонами, що земельні ділянки лісогосподарського призначення були приватизовані громадянами і вибули з державної власності поза волею власника держави Україна без дотримання передбаченої законом процедури їх вилучення. Тим самим суд погоджується з доводами прокурора у даній частині.

Однак, сторонами доведено наданими доказами і встановлено фактичними обставинами у справі 278/2527/13, що відповідачі набули у власність земельні ділянки, якими вони наразі правомірно користуються тривалий час і фактично ними володіють за визначеним цільовим призначенням, у межах норм, передбачених законом, на підставі правочинів укладених у встановленому законом порядку.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що намагання прокурора виправити допущену в минулому органом влади "помилку" не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідачів та перекладати на них усі негативні наслідки такої "помилки", оскільки задоволенням вимог про витребування земельних ділянок із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідачів, які володіють таким майном протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Більше того, на спірних земельних ділянках знаходяться житлові будинки та господарські будівлі відповідачів. Отже, втручання держави у право громадян відповідачів у справі на мирне володіння майном - земельними ділянками, зважаючи на тривале добросовісне користування ними, які протиправних дій для заволодіння земельною ділянкою не вчиняли, отримали їх у власність на підставі чинних цивільно-правових угод, буде мати ознаки непропорційного втручання у права громадян на мирне володіння майном.

Позбавлення права власності відповідачів не з їх вини, а внаслідок недбальства державних органів призведе до порушення принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.

Також, приймаючи рішення суд не вбачає підстав для задоволення клопотань відповідачів про зупинення провадження у справі до набуття законної сили у справі № 278/2527/13, яка розглядається судом касаційної інстанції, оскільки правових підстав для цього не має. Так, пунктом 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі до набуття законної сили рішенням у іншій справі. Судом установлено і авторами клопотання не спростовувалось набуття законної сили рішенням у справі №278/2527/13. Отже, дана норма процесуального закону до застосування не підлягає. Інша вимога процесуального закону у п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України передбачає право зупинення провадження у справі у подібних правовідносинах, що розглядається у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою Верховного Суду. Доказів розгляду справи 278/2527/13 таким складом суду не надано.

Доводи відповідачів щодо того, що земельні ділянки не відносяться до земель лісового фонду є голослівними і судом до уваги не приймаються, оскільки такі фактичні обставини справи не підлягають доказуванню на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Тим самим, суд відхиляє доводи відповідачів у цій частині.

Доводи прокурора про наявність підстав для витребування земельних ділянок, які набуті відповідачами за невідплатними договорами, не заслуговують на увагу і не можуть бути враховані судом при прийнятті рішення про задоволення позову, оскільки питання заявленого позову розглядається не тільки в призмі національного законодавства, а й з урахуванням положень Конвенції, практики ЄСПЛ тощо.

Також, голослівними суд вважає доводи відповідачів про відсутність у прокурора підстав для звернення до суду із даним позовом, оскільки такі повноваження наведені розглядуваними заявами і підтверджені усталеною судовою практикою зокрема і у справі № 278/2527/13.

Результати вирішення спору не дають підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

Витрати відповідачів на правничу допомогу не можуть бути задоволені судом на даній стадії, оскільки заявлено лише намір їх понести без надання підтверджуючих документів із відображенням конкретних розмірів та деталізації робіт.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позовів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлене 11 червня 2024 року.

Суддя Євген Татуйко