Справа № 461/2843/24 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В. Є.
Провадження № 22-ц/811/3037/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2024 року (повний текст рішення складено 16 вересня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк»), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь:

- три проценти річних у розмірі 2 299 грн 46 коп. та інфляційній втрати за період прострочення у розмірі 11 498 грн 83 коп. на підставі статті 625 ЦК України, що разом становить 13 798 грн 29 коп.;

- пеню у розмірі трьох відсотків вартості послуги за кожен день прострочення, на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у розмірі 839 528 грн 23 коп.;

- завдану моральну шкоду у розмірі 23 450 грн 45 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 30 квітня 2020 року між АТ «Ідея Банк», як кредитодавцем, ТОВ «Нью Файненс Сервіс» (страховий агент) та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено договір кредиту та страхування № Z06.00615.006679585 (далі - договір) про надання кредиту у сумі 89 600, 00 грн, на строк 24 місяці, зі сплатою 21, 99 % річних за користування кредитом. На виконання умов договору позивач вчасно та регулярно вносив щомісячні платежі, які включали у себе тіло кредиту, проценти та плату за обслуговування кредитної заборгованості. 01 квітня 2021 року проведено повний розрахунок з АТ «Ідея Банк» за зобов`язаннями за договором. При цьому, АТ «Ідея Банк» нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме, за обслуговування банком кредитної заборгованості за період з 30 квітня 2020 року (дата укладення договору) по 01 квітня 2021 року (дата повного розрахунку/повернення кредиту) у розмірі 23 450 грн 35 коп. 19 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Ідея Банк» з проханням повернути кошти, які сплачені як плата за обслуговування кредитної заборгованості за договором за період з 30 квітня 2020 року по 01 квітня 2021 року, враховуючи нікчемність умов означеного договору у цій частині. У відповідь на звернення АТ «Ідея Банк» надіслав лист від 24 травня 2021 року №21.2/41842, яким повністю відмовлено у задоволенні вимог позивача. 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Ідея Банк», третя особа: ТОВ «Нью Файненс Сервіс» про захист прав споживача, у якому просив: визнати недійсним, з моменту укладення договору, пункт 1.5 Договору кредиту та страхування № Z06.00615.006679585 від 30 квітня 2020 року, укладеного між АТ «Ідея Банк», ТОВ «Нью Файненс Сервіс» та ним, у частині встановлення плати з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до пункту 5 додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості»; стягнути з АТ «Ідея Банк» на його користь сплачені кошти у сумі 23 450 грн 35 коп., як плату за обслуговування кредитної заборгованості за період з 30 квітня 2020 року (дата укладення договору) по 01 квітня 2021 року (дата повного розрахунку/повернення кредиту). Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2022 року у справі № 461/9367/21 відмовлено в задоволенні позову. 19 грудня 2023 року Львівським апеляційним судом прийнято постанову у справі №461/9367/21, якою скасовано рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 січня 2022 року та ухвалено у справі нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 сплачені кошти у сумі 23 450 грн 35 коп., як плату за обслуговування кредитної заборгованості за період з 30 квітня 2020 року по 01 квітня 2021 року. В задоволенні решти позову відмовлено. Вважає, що зайво сплачені ним кошти у розмірі 23 450 грн 35 коп., як плата за обслуговування кредитної заборгованості за період з 30 квітня 2020 року по 01 квітня 2021 року, у розумінні положень статті 1212 ЦК України, одержані та збережені відповідачем без достатньої правової підстави. Зазначає, що вказані кошти відповідач не повернув у добровільному порядку. Лише після набрання законної сили постановою суду апеляційної інстанції у справі № 461/9367/21, 25 січня 2024 року на банківську карту позивача зараховано кошти у розмірі 23 400 грн 35 коп., тобто, частину коштів, які стягнуто з АТ «Ідея Банк» на його користь, як плату за обслуговування кредитної заборгованості за період з 30 квітня 2020 року по 01 квітня 2021 року. Також позивач зазначає, що на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», до стягнення з АТ «Ідея Банк» на його користь підлягає пеня у розмірі трьох відсотків від суми, належної до повернення за період з 02 червня 2020 року (дата першого платежу) по 25 січня 2024 року (дата повернення коштів), що складає: (3 % від суми боргу х кількість днів прострочення), а саме 839 528 грн 23 коп. Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з повернення безпідставно набутих/збережених грошових коштів до стягнення вважає, що з відповідача підлягає стягненню три проценти річних у розмірі 2 299 грн 46 коп. та інфляційні втрати за період прострочення у розмірі 11 498 грн 83 коп. на підставі статті 625 ЦК України. Вказує і на те, що АТ «Ідея Банк» своїми діями завдав йому значної моральної шкоди, оскільки внаслідок зазначених вище дій ОСОБА_1 переніс негативні емоції та переживання, зазнав значних душевних страждань, у нього порушився сон і самопочуття, піднявся тиск, мали місце випадки синкопального стану, відбулися порушення звичного способу життя. Враховуючи характер порушення його прав, глибину його душевних страждань, позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь 23 450 грн 35 коп. в якості компенсації завданої моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів. Судові витрати залишено за позивачем.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки договірні відносини між сторонами були припинені, на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. З урахуванням наведеного та беручи до уваги той факт, що АТ «Ідея Банк» виконав постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року та сплатив позивачу кошти у сумі 23 450 грн 35 коп. як плату за обслуговування кредитної заборгованості за період з 30 квітня 2020 року по 01 квітня 2021 року, що підтверджується матеріалами справи, відсутні правові підстави для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Враховуючи, що з матеріалів справи не вбачається факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, суд вважав, що у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди також слід відмовити.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в жовтні через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2024 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов невірного висновку про відсутність підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, адже з огляду на нікчемність положень про плату за обслуговування кредитної заборгованості, сплачені позивачем суми як дана плата, в розумінні положень статті 1212 ЦК України вважаються безпідставно набутими з моменту їх отримання до часу повернення, а відтак, на ці правовідносини поширюються положення статті 625 ЦК України. Погоджуючись з тим, що після припинення між сторонами кредитного договору у зв`язку із його належним виконанням, не існує споживчих правовідносин, заявник, незважаючи на це, вважає, що на підставі положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеня підлягає стягненню. Щодо відшкодування моральної шкоди, то місцевий суд поклав на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права. Вказує також на порушення норм процесуального права, а саме на те, що дана справа не могла бути розглянута у порядку спрощеного позовного провадження, з огляду на ціну позову.

В жовтні 2024 року від АТ «Ідея Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання відмовити у задоволенні позовних вимог, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції шляхом надіслання судових повісток до їх електронних кабінетів. В матеріалах справи наявні повідомлення про їх доставлення.

Позивач в апеляційній скарзі, а відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просили проводити розгляд справи у їх відсутність. А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частини перша та друга статті 274 ЦПК України).

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини четвертої статті 274 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України (в редакції, діючій на час вирішення питання про відкриття провадження у справі судом першої інстанції) для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 569/3757/20 (провадження № 61-14023св20) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження, не надав оцінки відповідним доводам апеляційної скарги, не врахував, що зазначена підстава є обов`язковою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення».

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Галицького районного м.Львова суду від 11 квітня 2024 року у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження, посилаючись на частини четверту-шосту статті 19 ЦПК України.

З вступної частини оскаржуваного рішення також убачається, що справа розглянута у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.

Ціна позову визначена у позовній заяві становить 876 776 грн 87 коп.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 3 028,00 грн.

Зважаючи на те, що ціна позову (876 776,87 грн) у цій справі перевищує двісті п`ятдесят розмірів (757 000,00 (3 028,00*250)) прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто належить до тих, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Наведене є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Щодо вирішення спору по суті.

Судом встановлено, що 30 квітня 2020 між АТ «Ідія Банк», як кредитодавцем, ТОВ «Нью Файненс Сервіс» (страховий агент) та ОСОБА_1 , як позичальником, укладено договір кредиту та страхування №Z06.00615.006679585 про надання кредиту у сумі 89 600,00 грн, на строк 24 місяці, зі сплатою 21, 99 % річних за користування кредитом.

19 травня 2021 ОСОБА_1 звернувся до АТ «Ідея Банк» з проханням повернути кошти, які сплачені як плата за обслуговування кредитної заборгованості за договором за період з 30 квітня 2020 року по 01 квітня 2021 року, враховуючи нікчемність умов означеного договору у цій частині.

Листом від 24 травня 2021 № 21.2/41842 АТ «Ідея Банк» відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 січня 2022 у справі № 461/9367/21 у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» про захист прав споживачів відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 461/9367/21 скасовано рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 січня 2022 року та ухвалено у справі нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 сплачені кошти у сумі 23 450 грн 35 коп., як плату за обслуговування кредитної заборгованості за період з 30 квітня 2020 року по 01 квітня 2021 року. В задоволенні решти позову відмовлено.

25 січня 2024 на банківську карту позивача зараховано кошти у розмірі 23 400 грн 35 коп., сплачені АТ «Ідея Банк» за обслуговування кредиту за постановою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у справі № 461/9367/21.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Щодо стягнення процентів річних та інфляційних втрат.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення вказаних норм дає підстав для висновку, що якщо одна зі сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом договір розірвано за рішенням суду, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. висновок у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20)).

У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) вказано, що «відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зазначено, що «кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц (провадження № 61-29056св18) та від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що «дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23) зазначено:

«55. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення у цій справі № 910/3831/22 з метою перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм статей 625, 1212 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду має дати відповідь на питання, з якого моменту у відповідача виникло прострочення виконання зобов`язання з повернення позивачу безпідставно отриманих коштів, а саме з моменту отримання відповідачем безпідставно набутих коштів, як вважає позивач, або з дати набрання законної сили постановою апеляційного суду, якою встановлений факт безпідставності отримання відповідачем коштів від позивача, як вважає відповідач.

56. Глава 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» знаходиться в підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу 3 «Окремі види зобов`язань», який входить до книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

57. Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

58. За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

59. З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала), зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.

60. Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.

…

65. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

66. Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

67. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначили період прострочення та вирахували суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та річних, які підлягають стягненню з відповідача. Велика Палата Верховного Суду враховує у цьому висновку те, що про обставини, які б свідчили про прострочення кредитора у зобов`язанні з повернення безпідставно набутих коштів, або про обставини, які б перешкоджали боржнику з незалежних від нього причин виконати обов`язок повернути кошти, у цій справі відповідач не стверджує і суди їх не встановлювали.

68. При цьому Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргумент відповідача про те, що лише постановою Північного апеляційного господарського суду від 22 березня 2021 року у справі № 910/17567/19 був встановлений факт безпідставного набуття ним грошових коштів та, як наслідок, обов`язок їх повернути.

69. Як було зазначено вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

70. В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України.

…

84. Як Велика Палата Верховного Суду зазначила вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

85. Подібний висновок викладений у пунктах 66, 67 постанови Касаційного господарського суду від 01 вересня 2022 року у справі № 910/9544/19, на яку посилається колегія суддів Касаційного господарського суду в цій справі. За обставинами цієї справи особа отримала кошти за нікчемним правочином, відповідно обов`язок повернути ці кошти виник у неї з моменту їх безпідставного отримання, оскільки недійсність нікчемного правочину встановлена законом і визнання його недійсним судом не вимагається. Такий висновок Велика Палата Верховного Суду вважає правильним.

86. Разом із тим, як убачається з висновків Касаційного цивільного суду у постановах від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18 та від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, зобов`язання повернути майно, отримане за недійснім оспорюваним правочином, виникає в особи з моменту набрання законної сили судовим рішенням про визнання такого правочину недійсним. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), можна зробити висновок, що особа отримала майно на підставі укладеного правочину, але ця підстава згодом відпала з визнанням судом цього правочину недійсним. Отже, Касаційний цивільний суд у наведених справах зробив правильний висновок про виникнення у особи обов`язку повернути майно з моменту визнання судом відповідного правочину недійсним».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

- позивач нарахував три проценти річних у розмірі 2 299 грн 46 коп. та інфляційній втрати у розмірі 11 498 грн 83 коп. за період прострочення із 02 червня 2020 року по 25 січня 2024 року;

- відмовляючи в задоволенні цих вимог, суд першої інстанції вказав, що такі нараховані позивачем безпідставно, адже АТ «Ідея Банк» виконав постанову Львівського апеляційного суду від 19.12.2023 року та сплатив позивачу кошти у сумі 23 450 грн 35 коп. як плату за обслуговування кредитної заборгованості за період з 30 квітня 2020 року по 01 квітня 2021 року;

- проте, місцевий суд не врахував, що передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, виникає, виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі, враховуючи її фактичні обставини, зокрема нікчемність положень договору щодо плати за обслуговування кредиту, має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів у вигляді згаданої плати, сплачених позивачем;

- розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат проведений позивачем виходячи з того, що плата вносилась щомісячно та за період з моменту отримання відповідачем кожного щомісячного платежу до моменту повернення позивачу суми такої плати, згідно рішення суду. Колегія суддів вважає його вірним, такий відповідачем не спростований, свого контррозрахунку ним суду не подано.

Відтак, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих позовних вимог є неправильним і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три проценти річних у розмірі 2 299 грн 46 коп. та інфляційній втрати у розмірі 11 498 грн 83 коп.

Щодо стягненні пені (неустойки).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У частині п`ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання бо іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Статтею 11 цього Закону (в редакції діючій на момент розгляду справи судом першої інстанції) визначено, що він застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

10 червня 2017 року набув чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», згідно з пунктом 2 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» якого дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, та який, з огляду на дату укладення договору (30 квітня 2020 року) між сторонами врегульовує спірні відносини сторін у справі.

Положення цього Закону не передбачають випадків стягнення неустойки (пені) у разі прострочення кредитодавцем (виконання) роботи (надання послуги) згідно з договором про споживчий кредит.

Не передбачено такої відповідальності в укладеному між сторонами договорі.

Тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з невиконанням (простроченням виконання) зобов`язання кредитодавця по поверненню плати за обслуговування кредиту через нікчемність відповідних положень договору, яким передбачена її сплата, не може бути застосована.

Відтак, відсутні підстави для задоволення цих позовних вимог.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зазначено, що:

«за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;

завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди».

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що:

«під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».

У пунктах 92-94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714 цс 19) викладено такий висновок щодо застосування норм права:

«92. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

93. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

94. Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено».

У пункті 48 цієї постанови вказано, що Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від відповідного висновку про застосування статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження № 14-64 цс 19), а саме: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом», в частині застосування норм права при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за порушення договору банківського вкладу.

Незважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що висновки у даній справі є релевантними і у справі, що переглядається, адже моральна шкода за порушення будь-якого цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, оскільки саме положення статей 16 та 23 ЦК України є правовою підставою для можливості отримання такого відшкодування.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що неповернення відповідачем безпідставно набутої плати за обслуговування кредиту як самостійно, так і після відповідної вимоги позивача про її повернення, а фактичне повернення після набрання рішення суду про її стягнення законної сили не свідчить саме по собі про спричинення останньому такими діями моральної шкоди. Наведене виключає його право на її відшкодування.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення слід скасувати, ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судами двох інстанцій, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 2 299 (дві тисячі двісті двадцять дев`ять) грн 46 коп. та інфляційній втрати у розмірі 11 498 (одинадцять тисяч чотириста дев`яносто вісім) грн 83 коп.

В задоволенні позовних вимог про стягнення пені та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 140 (сто сорок) грн 28 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 210 (двісті десять) грн 43 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич