КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9960/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, -

установив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Позовні вимоги мотивував тим, що він є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом, виданим 22 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А., реєстраційний №340.

Його право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А.

Право власності на житло він отримав на підставі Акта про проведені електронні торги згідно Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок купівлі цієї квартири на відкритих електронних торгах.

Раніше вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_2 .

Відповідно до Витягу від 07 лютого 2022 року №78977622 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданого за адресою: АДРЕСА_2 - зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні.

27 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір оренди квартири.

За договором оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Передача Квартири в оренду за Договором оренди здійснюється сторонами 01 жовтня 2021 року. Строк оренди квартири за Договором оренди складає 2 роки 6 місяців. Обчислення строку оренди починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі квартири та закінчується в день підписання Сторонами Акту приймання-передачі повернення квартири (з оренди). При достроковому розірванні Договору цей строк відповідно зменшується. Плата за оренду за один повний календарний місяць користування квартирою складає суму в гривні, еквівалентну 560 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день проведення платежу. Плата за оренду сплачується Орендарем, не пізніше 25-го числа поточного місяця оренди.

Вказав, що 28 вересня 2021 року він прибув до квартири АДРЕСА_1 для підготовки передачі квартири в оренду та здійснення перевірки показників і стану лічильників електро -, водопостачання, що знаходяться в квартирі та визначення об`єму будівельних робіт по поточному ремонту квартири, але потрапити в квартиру не зміг, оскільки в ній без жодних законних підстав, знаходиться ОСОБА_2 .

Як з`ясувалось згодом, відповідач зареєстрована та має на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 , яку здає в оренду.

Відповідач відмовилася виселятися з квартири, сплатити наявний борг за комунальні послуги по квартирі. Переговори між ними, щодо добровільного звільнення відповідачем квартири є безрезультатними.

Відповідач не являється власником цієї квартири та не є членом його сім`ї, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить їй на праві приватної власності.

Вказав, що 01 травня 2023 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/15798/22 його позовні вимоги до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задоволено, вирішено виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

В свою чергу, житлово-експлуатаційні підприємства здійснюють нарахування на оплату своїх послуг відповідно на власника квартири. Як наслідок, він з вини відповідача позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своєю власністю та змушений нести витрати за комунальні послуги за утримання квартири, якими користується відповідач.

Він є одноосібним власником квартири, а відповідач не являється власником квартири, не є членом сім`ї власника. Відповідач має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_4 , між ним та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини щодо правових підстав володіння та користування квартирою.

Враховуючи відсутність будь-яких договірних правовідносин з ОСОБА_2 , що дають їй право володіти та користуватися квартирою, вважає, що до правовідносин між ними, що виникли в зв`язку безпідставним збереженням відповідачем грошових коштів за його рахунок, слід застосовувати положення ст. 1212 ЦК України.

Вважає, що за його рахунок з 01 жовтня 2021 року по 31 серпня 2023 року відбулося щомісячне збереження ОСОБА_2 належних до сплати йому коштів у розмірі 12880 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 31 серпня 2023 року складає суму 471003,57 грн., виходячи з розміру щомісячної орендної плати, встановленої Договором оренди квартири від 27 вересня 2021 року.

Отже, незалежно від наявності вини в поведінці ОСОБА_2 , сам факт нездійснення нею йому грошової компенсації за володіння та користування його квартирою з 01 жовтня 2021 року по 31 серпня 2023 року свідчить про втрату ним майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною, у тому числі у практиці ЄСПЛ.

Тому, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно збережені кошти в розмірі 471003,57 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та витратам по оплаті правової допомоги.

25 січня 2024 року він, посилаючись на висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи від 06 лютого 2023 року №3358/1 та на висновок експерта №02/24 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі № 59/17265/23 від 18 січня 2024 року, зменшив розмір позовних вимог.

Просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно збережені кошти в розмірі 226395 грн., а також судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції розглядаючи позовну заяву помилково прийшов до висновку, щодо предмету та підстав спору у цій справі, вийшов за межі вимог, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що суд першої інстанції відмовив йому в задоволенні позову, оскільки ним, нібито, обрано спосіб захисту у вигляді стягнення збитків у формі упущеної вигоди на підставі договору оренди квартири від 27 вересня 2021 року, а не при дійсно обраному ним способу захисту у вигляді стягнення безпідставно збережених відповідачем грошових коштів за його рахунок на підставі ст. 1212 ЦК України.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що доводи його позовної заяви не доведені належними доказами.

Таким чином, відповідач, як фактичний користувач квартири, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї квартири зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику квартири.

Просив суд, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 22 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А. видано свідоцтво за №340, яким відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про проведенні електронні торги, складеного державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Компанцем Р.В. 25 серпня 2021 року, посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з: квартири АДРЕСА_5 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №276158746 від 22 вересня 2021 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Реєстру територіальної громадим. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 07 лютого 2022 року, зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 квітня 1993 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року у справі №759/15798/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року, виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Згідно актів ОСББ «Перемога 146» про фактичне проживання особи від 02 квітня 2023 року та від 13 жовтня 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з 22 вересня 2021 року і по теперішній час фактично не проживає.

Судом встановлено, що відповідач є колишнім власником квартири АДРЕСА_1 , яка була реалізована на електронних торгах при примусовому виконанні виконавчих листів №760/8114/18 від 07 грудня 2020 року, виданих Київським апеляційним судом. Вказана квартира не була іпотечним майном, а була реалізована державним виконавцем в межах виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справі №759/3256/23 заявлено вимоги про визнання недійсним правочину і визнання торгів недійсними. Рішення у даній справі, яке набрало законної сили, матеріали справи не містять.

Одночасно, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач як на підставу позову про стягнення безпідставно збережених коштів посилався на укладений 27 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_3 договір оренди квартири.

За договором оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Передача Квартири в оренду за Договором оренди здійснюється сторонами 01 жовтня 2021 року. Строк оренди квартири за Договором оренди складає 2 роки 6 місяців. Обчислення строку оренди починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі квартири та закінчується в день підписання Сторонами Акту приймання-передачі повернення квартири (з оренди). При достроковому розірванні Договору цей строк відповідно зменшується. Плата за оренду за один повний календарний місяць користування квартирою складає суму в гривні, еквівалентну 560 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день проведення платежу. Плата за оренду сплачується Орендарем, не пізніше 25-го числа поточного місяця оренди.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів передання квартири в оренду, зокрема, відповідний акт, як визначено договором, не наданий позивачем. Отже, передача майна не відбулась.

Разом з тим, як вбачається, позивач ще до набрання законної сили рішення суду у справі №759/15798/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи свої вимоги безпідставним збереженням відповідачем грошових коштів за його рахунок (за рахунок орендної плати відповідно до договору про оренду квартири від 27 вересня 2021 року).

Таким чином, доводи позивача про порушення його прав та законних інтересів, яке полягає у збереженні без достатньої правової підстави відповідачем грошових коштів за володіння та користування квартирою за рахунок позивача, як власника квартири, позбавляє його доходу від використання належної йому квартири, не доведені належними доказами, адже, в ході розгляду справи позивачем не доведено в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, того, що він мав намір та не зміг використати належну йому квартиру як об`єкт оренди.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

У відповідності до вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Із змісту вказаної норми закону вбачається, що право вимагати витребування майна із чужого незаконного володіння має власник цього майна.

Згідно із ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже, у разі коли особа користувалася майном без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику майна на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач квартирою АДРЕСА_1 , що без достатньої правової підстави за рахунок власника цього майна зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ним у наведений період, зобов`язаний повернути ці кошти власнику квартири на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Проте, як встановлено судом першої інстанції відповідач є колишнім власником квартири АДРЕСА_1 , яка була реалізована на електронних торгах при примусовому виконанні виконавчих листів №760/8114/18 від 07 грудня 2020 року, виданих Київським апеляційним судом. Вказана квартира не була іпотечним майном, а була реалізована державним виконавцем в межах виконавчого провадження. Вказані обставини встановлені рішенням суду від 01 травня 2023 року у справі № 759/15798/22, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справі №759/3256/23 заявлено вимоги про визнання недійсним правочину і визнання торгів недійсними. Рішення у даній справі, яке набрало законної сили, матеріали справи не містять.

Разом з тим, позивач як на підставу позову про стягнення безпідставно збережених коштів посилався на укладений 27 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_3 договір оренди квартири, в якому плата за оренду за один повний календарний місяць користування квартирою складає суму в гривні, еквівалентну 560 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день проведення платежу.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець або орендодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Як встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів передання квартири в оренду, зокрема, відповідний акт, як визначено договором, не наданий позивачем. Отже, передача майна не відбулась.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, позивач, який стверджує про порушення його прав, має надати суду докази у обсязі, достатньому для встановлення обставини, які свідчать, що через дії відповідача він не отримав, на що розраховував, а відповідач отримав приріст майна без достатніх правових підстав.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.5 статті 12 ЦПК України, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п.2. ч.1 ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст.44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Відповідно до п.2 та 4 ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Законодавцем визначено, а саме ч.1 ст.79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені.

Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі.

Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню.

Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду достатніх доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які останній зазначає у позовній заяві.

Доводи позивача про порушення його прав та законних інтересів, яке полягає у збереженні без достатньої правової підстави відповідачем грошових коштів за володіння та користування квартирою за рахунок позивача, як власника квартири, позбавляє його доходу від використання належної йому квартири, не доведені належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки сторона позивача не довела обставини, на які вона посилалася в обґрунтування позовних вимог, тоді як доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Зібраними по справі доказами спростовуються твердження позивача він мав намір та не зміг використати належну йому квартиру як об`єкт оренди.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 червня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана