Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання - Карпишиної К.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача-1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача-1 - Дорошенко Є.В,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центра в місті Києві, про визнання спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на частину майна,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів у якому просить: визнати автомобіль марки «Lexus RX 300», VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама - НОМЕР_1 - спільною сумісною власністю подружжя; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Lexus RX 300», VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама - НОМЕР_1 , від 24.06.2021 № 8048/2021/2647501, укладений між відповідачами; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Lexus RX 300», VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама - НОМЕР_1 ; вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позову покликається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.07.2011. Шлюб припинено на підставі рішення суду від 05.03.2021. За час шлюбних відносин подружжя набуло майно, яке є об`єктами спільної сумісної власності, зокрема автомобіль марки «Lexus RX 300», VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама - НОМЕР_1 . 24.06.2021 спірний автомобіль був відчужений на користь ОСОБА_4 (далі - відповідач-2). Оспорюваний договір вчинено без згоди другого із подружжя, а саме позивача у справі, чим порушено вимоги ст. 65 СК України. Таким чином такий договір необхідно визнати недійсним у відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК України, адже зміст правочину суперечить вимогам закону, а саме ст. 65 СК України. В порядку поділу майна подружжя просить визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірного майна. У зв`язку із наведеним просить позов задовольнити. Згідно з ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат.

Відповідачами не подано відзиви, які б містили заперечення на позов.

25 жовтня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження.

25 жовтня 2021 року ухвалою суду забезпечено позов та накладено арешт на спірний транспортний засіб.

11 липня 2023 року ухвалою суду витребувано докази, які мають значення для правильного вирішення даної справи.

18.01.2024 згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Якимець О. І.

19 січня 2024 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У судовому засідання представник позивача позов підтримав та просить такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надав суду пояснення про те, що спірне майно придбано за особисті кошти, які отримано від продажу майна, яке було набуто ним у порядку спадкування.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Дорошенко Є. В. підтримав надані пояснення відповідача та просить у позові відмовити за безпідставністю.

У судове засідання відповідач-2 ОСОБА_4 та третя особа не з`явились, хоч повідомлялись про дату, час та місце цього засідання. З урахуванням думок присутніх учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Суд установив, сторони перебували у шлюбних відносинах з 08.07.2011. Шлюб припинено на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.03.2021 (справа №758/179/21) /а.с. 8-11/.

За час перебування у шлюбних відносинах, 20.11.2019 колишнім подружжям придбано автомобіль марки «Lexus RX 300», VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама - НОМЕР_1 /а.с. 19,20/.

Позивач наводить аргументи про те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжю, адже придбаний у період перебування колишнього подружжя у шлюбі, за спільні кошти останнього та в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, хвороба, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку(доходу).

Згідно з до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду 25.02.2021 у справі №335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Крім того, згідно постанови Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Відповідач спростовує презумпцію спільності майна подружжя, наводячи аргументи про те, що автомобіль придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , отримані у порядку спадкування, або за кошти, які належали відповідачу ОСОБА_2 особисто.

Позивачем та відповідачем-1 подано ряд документів, долучених до клопотань від 22.01.2024 та від 16.04.2024, які підтверджують вибуття/набуття сторонами у справі майна за час їх перебування у шлюбних відносинах, однак суд такі дані не бере до уваги та не аналізує такі, адже вони не стосуються предмету доказування, а навпаки, підтверджують обставини розпорядження подружжям майном, яке перебувало в особистій чи спільній сумісні власності колишнього подружжя.

Попри те, такі доводи відповідача суд оцінює критично, адже жодних доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано, а відтак наведені у судовому засіданні аргументи щодо придбання спірного майна за особисті кошти не підтверджено жодними даними.

Таким чином, надавши правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до переконання про те, що спірне рухоме майно придбане сторонами за час перебування у шлюбних відносинах. Відповідачем-1 під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірний автомобіль був придбаний хоча і у період перебування у шлюбних відносинах, однак за належні йому особисті кошти.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що на транспортний засіб марки«Lexus RX 300», VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама - НОМЕР_1 поширюється режим спільної сумісної власності.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном, суд зазначає таке.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Аналогічна правова позиція викладено у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23.01.2024 (справа № 523/14489/15-ц).

У зв`язку із наведеним суд прийшов до переконання про те, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном, адже відповідні висновки з цього питання зроблено судом у цьому судовому рішенні та підтверджено наявність режиму спільного сумісного майна, а тому у такі позовній вимозі слід відмовити, адже вона не є ефективним способом захисту порушеного права.

Щодо позовної вимоги про поділ майна подружжя, зазначена вимога тісно пов`язана із позовною вимогою про визнання договору купівлі-продажу спірного майна недійсним.

Суд установив, що 24 червня 2021 року між відповідачами укладено договір купівлі-продажу 3 8048/2021/2647501 транспортного засобу марки «Lexus RX 300», VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама - НОМЕР_1 . Ціна транспортного засобу 120000,00 грн / а.с. 22-23/.

Позивач наводить аргументи про те, що не надавала згоди на продаж цього транспортного засобу, а відтак наявні підстави для визнання його недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач наводить аргументи про те, що наявні підстави для застосування ч. 1 ст. 203 ЦК України, адже зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з правової позиції, викладеної у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23.01.2024 (справа № 523/14489/15-ц) зазначено, що підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача.

Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96).

У постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 147/66/17 ) вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18) виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65).

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевої набувачки, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевою набувачкою певних обставин.

Недобросовісність кінцевої набувачки спільного сумісного майна може бути підтверджена будь-якими передбаченими процесуальним законом засобами доказування.»

З огляду на викладене вище, суд прийшов до переконання про те, що позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не доведено недобросовісність дій відповідача-2 під час укладення оспорюваного договору, як і не доведено обставин відсутності згоди позивача на укладення такого договору, адже нотаріально посвідченої згоди іншого з подружжя на таке відчуження майна за законом не вимагається та така не обов`язкова повинна була бути вчинена у письмовій формі, але і можливе її надання в усній формі у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України.

Відтак суд прийшов до переконання про наявність згоди позивача на відчуження спірного автомобіля та про відсутність підстав для визнання договору недійсним.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічну норму містить стаття 372 ЦК України, відповідно до якої, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

При вирішенні відповідного спору суд враховує висновки, викладені в п. 30 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав на свій розсуд проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість ураховується при поділі.

Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає, що автомобіль був відчужений одним із подружжя за згодою другого співвласника такого майна, а відтак у позивача наявне право на компенсацію її частки у відчуженому рухомому майні.

Відповідно до вимог статті 71 СК України, згідно з якою поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна.

Однак, позивачем не заявлено перед судом вимоги щодо поділу спільного майна шляхом стягнення з відповідача-1 компенсації вартості її частки у такому майні та з її доведеністю перед судом у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України; позивач не вчиняла дій для отримання грошової компенсації вартості частки в майні, через неможливість його поділу та наявністю відчуження такого майна третій особі, а відтак у суду відсутня можливість вирішення такого питання у цій справі.

Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив.

У зв`язку із наведеним, суд прийшов до висновку про те, що у позові слід відмовити повністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем необхідно покласти на останню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центра в місті Києві, про визнання спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на частину майна - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

третя особа Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центра в місті Києві, місцезнаходження - 01011, м. Київ, вул. Арсенальна, 9/11, .

Повне судове рішення складено 03 червня 2024 року.

Суддя О. І. Якимець