ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 червня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/1172/23

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/764/24, № 22-ц|4823/688/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2024 року (місце ухвалення м. Ніжин) та на додаткове рішення цього ж суду від 29 березня 2024 року (місце ухвалення м. Ніжин) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обгрунутвання посилався на те, що 19.10.2022 у АДРЕСА_1 , сталася ДТП за участю автомобіля Audi Q7, р. н. НОМЕР_1 , що на праві власності належить позивачу, та відповідача ОСОБА_2 , який керуючи велосипедом у стані алкогольного сп`яніння, рухався по АДРЕСА_1 , в`їхав у автомобіль позивача, який стояв на узбіччі, та пошкодив його, а саме виламав ліве дзеркало заднього виду, яке стало непридатним до відновлення.

Позивач вказує, що на місце пригоди він викликав працівників поліції, які посилаючись на відшкодування шкоди страховою компанією, умовили його підписати заяву про відсутність претензій до відповідача, а відповідач повністю визнавав свою вину та погодився відшкодувати шкоду, перебував у стані сп`яніння, сам цього не заперечував. Матеріали про адміністративне правопорушення поліцейськими не складалися.

Позивач наголошує, що лише після численних звернень позивача до поліції протокол про адміністративне правопорушення склали 11.01.2023, але термін притягнення відповідача до адміністративної відповідальності закінчувався 19.01.2023, проте у подальшому ОСОБА_2 вину не визнавав.

Посилається, що вина ОСОБА_2 в заподіянні матеріальної шкоди підтверджується матеріалами адміністративної справи № 740/307/23, постановою суду від 26.01.2023, поясненнями свідків та матеріалами відео фіксації.

Згідно з висновком експерта у результаті ДТП автомобіль отримав механічне пошкодження зовнішнього дзеркала лівої передньої двері, у результаті порушена його функція, яке відновленню не підлягає. Загальна сума відшкодування збитків становить 29034,53 грн, з яких: 26934,53 грн вартість відновлювального ремонту дзеркала відповідно до технічних вимог заводу-виробника станом на 29.10.2022; 2100,00 грн вартість витрат на послуги експерта.

У позові ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду у вигляді відновлювального ремонту автомобіля Audi Q7, пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 19.10.2022, у розмірі 26934,53 грн, витрати за послуги експерта у розмірі 2100 грн та судові витрати.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 20.02.2024 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач не довів належними і допустимими доказами указаних у позові обставин про те, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, як і не довів розміру завданих збитків, що виключає цивільно-правову відповідальність відповідача, не встановлено порушення прав та законних інтересів позивача з боку відповідача, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного від 29.03.2024 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у загальній сумі 21396,03 грн.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі на рішення Ніжинського міськрайонного суду від 20.02.2024 ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

За доводами скарги рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду суперечать дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

В обгрунтування незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що при розгляді цивільної справи суд першої інстанції не дослідив матеріали адміністративної справи, не дав оцінки фактам викладеним у цій справі, лише послався у рішенні на те, що постановою в адміністративній справі не встановлена вина відповідача ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді та те, що відповідач заперечував свою вину, проте питання вини відповідача в адміністративній справі не досліджувалось взагалі.

Посилається, що відповідач ОСОБА_2 жодного разу не приймав участі в судових засіданнях і не давав ніяких пояснень, а у цивільній та адміністративній справах відсутні будь-які докази, які зобов`язаний був надати відповідач відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України та ст.1166 ЦК України про те, що шкода завдана не з його вини.

Як вказує заявник, суд першої інстанції взагалі не досліджував надані позивачем докази і не дав їм жодної оцінки, зокрема відео з місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.10.2022, протокол про адміністративне правопорушення від 11.01.2023, схему місця дорожньо-транспортної пригоди, пояснення учасників та свідків від 19.10.2022 та від 11.01.2023.

Зазначає, що відповідачем були надані пояснення 19.10.2022 та 11.01.2023, які протирічать між собою, а тому пояснення, на які послався суд у своєму рішенні, не спростовують обставин дорожньо-транспортної пригоди, викладені як у протоколі про адміністративне правопорушення, постанові суду від 26.01.2023, поясненні позивача, зафіксовані на відео, що саме від зіткнення відповідача з припаркованим автомобілем була завдана матеріальна шкода транспортному засобу.

Вважає необґрунтованим посилання суду у рішенні на пояснення свідка ОСОБА_3 як на підставу відсутності вини відповідача, оскільки її поясненням суд не дав належної оцінки.

Також за доводами скарги, суд проігнорував ті обставини, які зафіксовані на відео на місці дорожньо-транспортної пригоди 19.10.2022, де відповідач ОСОБА_2 визнавав свою вину в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, обіцянки відшкодувати шкоду, що стало причиною для безпідставного, в порушення вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, наказу МВС №1395 від 07.11.2015 та ст.254 КупАП, не складання протоколу про адмінправопорушення працівниками поліції. Вважає, що ці обставини не спростовують факту дорожньо-транспортної пригоди, її наслідків, причинного зв`язку між діями відповідача та настанням наслідків, а відповідач ОСОБА_2 в своїх поясненнях фактично не заперечував факту зіткнення з автомобілем та завданням шкоди автомобілю, але кожен раз вказував на різні обставини цього.

Заявник посилається, що при ухваленні рішення судом не були враховані правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02.07.2018 у справі № 739/1069/17 і судом в порушення ч. 4 ст. 61 ЦПК України не було досліджено постанову від 26.01.2023, не надано оцінки змісту та обставинам, викладених у ній.

Крім того, за доводами скарги, суд не надав жодної оцінки висновкам експерта №063/22 від 08.11.2022 про вартість відновлювального ремонта пошкодженого автомобіля, а також тому, що в протоколі про адмінправопорушення зазначено, що автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками і в схемі місця дорожньо-транспортної пригоди в графі «пошкодження» зазначено, що пошкоджено ліве бокове дзеркало.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду від 29.03.2024 ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанціїі і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви адвоката Салазького О.С.

У скарзі заявник посилається, що ні він, ні його представник не отримували заяву про ухвалення додаткового рішення у справі і не були повідомлені про розгляд цієї заяви, який був призначений на 29.03.2024, у зв`язку з чим вони були позбавлені можливості ознайомиись із змістом заяви та надати свої доводи та аргументи на спростування доводів заяви та безпосередньо взяти участь у судовому засіданні.

Вказує, що у заяві про ухвалення додаткового рішення необґрунтовано зазначено витрачений адвокатом час 49 годин, оскільки повноцінні судові засідання відбулись 2 рази по 2-3 години тривалістю, відкладення розгляду спорави вібувалось через неможливість його адвоката бути присутнім у судовому засіданні, про що заздалегідь були подані відповідні заяви.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та додані до ни матеріали справи.

У поданих відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_2 адвокат Салазький О.С. просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а рішення Ніжинського міськрайонного суду від 12.03.2024 та додаткове рішення цього суду від 29.03.2024 залишити без змін. В обґрунтування посилається, що постанова Ніжинського міськрайонного суду від 26.01.2023 про закриття провадження щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не є преюдиційною в частині оцінки фактичних обставин, зокрема щодо кваліфікації вини, оскільки не наводить жодної обставини, що стосується події. Зазначає, що документ під назвою «схема ДТП» складений з порушенням Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 про затвердження інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, а тому є недопустимим доказом та не може братись до уваги під час ухвалення рішення у справі. Первинним доказом в даному випадку може бути лише допит особи, що складала протокол про адміністративне правопорушення та самі документи (пояснення, схема ДТП та таке інше), проте суд позбавив відповідача такої можливості. В той же час, матеріали справи містять докази як складалися матеріали адміністративного провадження, що дає уявлення про законність процедури та якість документів, а саме відео з нагрудних камер поліцейських. Вважає, що показання свідка ОСОБА_4 мають оцінюватись критично та, фактично, не становлять жодного доказового значення для підтвердження чи спростування обставин, що входять в предмет доказування по справі, враховуючи, що свідок та позивач є знайомими. Показання ОСОБА_1 є також суперечливими, оскільки в матеріалах справи наявні два варіанти показань від 19.10.2022 та від 11.01.2023. Відповідачем було проведено експертне дослідження, яке було надано суду першої інстанції та згідно якого в діях велисипедиства ОСОБА_2 не встановлено порушень ПДР, які з технічної точки зору були б умовою створення аварійної обстановки або знаходились у причинному зв`язку з настанням пригоди. Також зазначає, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції дзеркало вже було відремонтовано позивачем, а тому наданий позивачем висновок експерта не є належним та допустими доказом розміру шкоди (збитків), оскільки диними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами по справі будуть документи, які підтверджують вартість вже зробленого відновлювального ремонту автомобіля, що належить позивачу. Надані позивачем два документи на підтвердження придбання запасних частин не можуть бути визнані належними доказами оскільки будь-який розрахунковий документ має встановлену форму з набором обов`язкових нормативно-правових реквізитів.

Крім того, заявник посилається, що при зверненні до суду з позовом та апеляційними скаргами позивачем була зазначена адреса АДРЕСА_2 , на яку і була направлена представником відповідача копія заяви про ухвалення додаткового рішення, що підтверджується доказами, доданими до заяви. Перше судове засідання відбулось 15.03.2024, на якому був присутній представник відповідача, проте судове засідання не відбулось через подання клопотання позивачем про відкладення розгляду справи для ознайомлення із заявою, тому позивач був обізнаний про існування заяви про ухвалення додаткового рішення у справі та датою судового засіданні. Заявник не погоджується з доводами скарги щодо необґрунтованого розміру витраченого адвокатом часу, оскільки до матеріалів справи представником відповідача було додано договір про надання правової допомоги, додаткову угоду № 2 та акт прийому-передачі наданих послуг з детальним описом переліку робіт та витраченим часом на кожну окрему роботу. Умовами договору та додатку до нього було встановлено формулу обрахування гонорару у вигляді погодинної оплати за кожну відпрацьовану адвокатом годину і такі витрати є обґрунтованими. Крім того, вказує, що представником відповідача було витрачена 49 годин на цю справу, проте умовами додаткової угоди були встановлені обмеження нарахування гонорару і розмір гонорару був обрахований лише за 27 годин часу. За доводами відзиву, за весь час розгляду справи було призначено 9 судових засідань, два з яких не відбулось через неявку позивача та його представника. Позивачем було заявлено вимогу щодо відшкодування збитків на підставі ст. 22 ЦК України вартість відновлювального ремонту, тобто витрати позивача, які він буде вимшений здійснити у майбутньому, проте 28.11.2023 стало відомо, що позивач вже відремонтував пошкоджений автомобіль, що стало підставою для перенесення судового засідання у зв`язку з витребуванням доказів на підтвердження самостійного ремонту автомобіля, які були надані позивачем лише 29.01.2024. Вважає, що нова інформація щодо самостійного ремонту автомобіля фактично змінило підстави позову, змінився предмет доказування розміру шкоди, що призвело до необхідності вивчення та підготовки додаткових пояснень щодо розміру шкоди та коригування завчасно підготовленої промови в судових дебатах.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарги, відзивів та дослідивши матеріали справи, матеріали адміністративної справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП № 740/307/23, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 19.10.2022 у АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 керуючи велосипедом «Україна», не врахував дорожньої обстановки, недотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв зіткнення з припаркованим автомобілем «Ауді» Q7, р. н. НОМЕР_1 , у зв`язку з чим автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, потерпілих немає, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 158013 від 11.01.2023, складеним поліцейським ВРПП Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області Книром І. М. (а.с. 2 адміністративної справи).

Постановою Ніжинського міськрайонного суду від 26.01.2023 закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 27 т. 1).

Зі змісту вказаної постанови убачається, що протокол про адміністративне правопорушення складений поліцейським Ніжинського РВП 11.01.2023, правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, було вчинене ОСОБА_2 19.10.2022, на розгляд до Ніжинського міськрайонного суду вказані матеріали надійшли 17.01.2023, тобто за 2 дні до закінчення строку притягнення особи до адміністративної відповідальності. Ураховуючи вищевикладене, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, суд дійшов висновку, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 підлягає закриттю. Судом була врахована правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 308/8763/15-а, відповідно до якої у разі закриття провадження про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням на момент розгляду строку накладення адміністративного стягнення, обставини вчинення адміністративного правопорушення та наявність вини особи у його вчиненні, судом не встановлюється.

За матеріалами справи, автомобіль Audi Q7, р. н. НОМЕР_1 , належить позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а. с. 17 т. 1).

Як пояснив у судовому засіданні позивач, автомобіль Audi Q7, р. н. НОМЕР_1 , він продав, проте жодних доказів на підтвердження продажу надано не було. Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС від 11.12.2023 на адвокатський запит щодо перереєстрації в період з 19.10.2022 по теперішній час транспортного засобу Audi Q7, 2010 року випуску (vin-код НОМЕР_3 ), об`єм двигуна 2967 см куб., сірого кольору, а також щодо реєстрації, перереєстрації у вищевказаний період ОСОБА_1 транспортних засобів Audi Q7, станом на 08.12.2023 указаний у запиті транспортний засіб зареєстровано 20.10.2021 в ТСЦ 7443 за фізичною особою ОСОБА_1 (актуальний власник); інформація щодо реєстрації, перереєстрації у період з 19.10.2022 по теперішній час інших транспортних засобів Audi Q7 за ОСОБА_1 відсутня (а. с. 165, 166 т. 1).

Згідно з висновком експерта № 063/22 від 08.11.2022 вартість відновлювального ремонту відповідно до технологічних вимог завода-виробника, пошкодженого в ДТП від 19.10.2022 автомобіля Audi Q7, р. н. НОМЕР_1 , станом на день дослідження 29.10.2022 становить 26934,53 грн; вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу пошкодженого в ДТП від 19.10.2022 автомобіля Audi Q7, р. н. НОМЕР_1 , станом на день дослідження 29.10.2022 становить 10100,93 грн, у т.ч. ПДВ 20 % - 1683,48 грн; розмір (вартість) матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля Audi Q7, р. н. НОМЕР_1 , станом на день ДТП 19.10.2022 становить 10100,93 грн (а. с. 9 16 т. 1).

Також судом було встановлено, що позивач здійснив заміну пошкодженого в автомобілі дзеркала, що підтверджується наданими чеками до замовлення від 26.10.2022 на суму 18200,00 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами указаних у позові обставин про те, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, як і не довів розміру завданих збитків, що виключає цивільно-правову відповідальність відповідача, не встановлено порушення прав та законних інтересів позивача з боку відповідача, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, враховуючи наступне.

Як убачається з матеріалів цієї справи та справи про притягнення до адміністративної відповідальності № 740/307/23, дорожньо-транспортна пригода сталась 19.10.2022, а протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП стосовно ОСОБА_2 та інші матеріали (схема ДТП, пояснення учасників) складено лише 11.01.2023, тобто майже через три місяці після дорожньо-транспортної пригоди, з порушенням установленого ст. 254 КУпАП строку.

Згідно з частиною 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Ніжинського міськрайонного суду від 26.01.2023 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Зазначена постанова у справі про адміністративне правопорушення набрала законної сили та учасниками справи в установленому законом порядку не оскаржувалась, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Таким чином, обставини вчинення адміністративного правопорушення та наявність вини особи в його вчиненні судом встановлена не була.

Апеляційний суд враховує, що статтею 254 КУпАП установлено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді). Якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - шостій цієї статті.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

При цьому наведена норма не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення.

Крім того, тлумачення абзацу першого ст. 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (ст. 280 КУпАП), у тому числі й вини особи у його вчиненні.

Таким чином, при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності, першочерговим є встановлення судом дотримання строку накладення адміністративного стягнення, за умови закінчення якого суд або уповноважений орган взагалі позбавлені можливості досліджувати та вирішувати питання про наявність в діях особи ознак адміністративного проступку.

Отже, враховуючи сплив строку накладення адміністративного стягнення, суди дійшли обґрунтованого висновку про необхідність закриття провадження у справі про адміністративне про адміністративне правопорушення саме на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 липня 2018 року в справі № 308/8763/15-а.

Зазначений правовий висновок був врахований судом під час розгляду адміністративної справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, у зв`язку з чим постанова Ніжинського міськрайонного суду від 26.01.2023 не є преюдиційною під час розгляду справи про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та не встановлює вину відповідача ОСОБА_2 у зазначеній справі для наявності підстав про стягнення з нього матеріальної шкоди.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21, згідно якого преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що відображається в мотивувальній частині судового акту. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатись як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності.

Посилання в апеляційній скарзі на протокол про адміністративне правопорушення, як на доказ наявності вини відповідача у дорожньо-транспортній пригоді не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом як підстава для скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи, що зазначений протокол був складений працівниками поліції майже через три місяці після дорожньо-транспортної пригоди та не є належним доказом навності такої вини, оскільки за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення на підставі зазначеного потоколу вина відовідача не встановлювалась.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1187 цього Кодексу, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини заподіювача шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачеві.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №203/5198/15-ц(провадження № 61-4589св18).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідним є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини.

Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції встановив, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 19.10.2022 ОСОБА_2 керуючи велосипедом «Україна», не врахував дорожньої обстановки, недотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв зіткнення з припаркованим автомобілем «Ауді» Q7, р. н. НОМЕР_1 , у зв`язку з чим автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Отже, колегія апеляційного суду, погоджується з висновками суду першої інстанції, що схема місця дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 19.10.2022, була складена майже через три місяці та зі злів учасників дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим представником ОСОБА_2 адвокатом Салазьким О.С. були надані зауваження до складення вказаної схеми дорожньо-транспортної пригоди, а тому не може вважатись належним доказом у справі відповідно до положень ст. 76 ЦПК України.

Твердження заявника в апеляційній скарзі, що відповідачем були надані пояснення 19.10.2022 та 11.01.2023, які протирічать між собою, а тому пояснення, на які послався суд у своєму рішенні, не спростовують обставин дорожньо-транспортної пригоди викладені, як у протоколі про адміністративне правопорушення, постанові суду від 26.01.2023, апеляційним судом не приймаються, оскільки такі пояснення були відібрані у різний проміжок часу з певними уточненнями.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, якими заявник обґрунтовує доводи апеляційної скарги, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.

Перевіряючи аргументи скарги про те, що суд не надав жодної оцінки висновкам експерта №063/22 від 08.11.2022 про вартість відновлювального ремонта пошкодженого автомобіля, а також тому, що в протоколі про адмінправопорушення зазначено, що автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками і в схемі місця дорожньо-транспортної пригоди в графі «пошкодження» зазначено,що пошкоджено ліве бокове дзеркало, апеляційний суд враховує наступне.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність вини ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді, врховуючи його заперечення та те, що протокол про адміністративне правопорушення та інші матеріали (схема ДТП, пояснення учасників) складено лише 11.01.2023, тобто не на місці події, а майже через три місяці після ДТП, з порушенням встановленого ст. 254 КУпАП строку.

Отже, ні постановою суду про закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності від 26.01.2023, ні матеріалами справи справи не встановлено винних дій ОСОБА_2 , що саме з його вини сталося ДТП. Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності належних і допустимих доказів вини відповідача, врахувавши загальне правило, що всі сумніви тлумачаться на користь особи, і доводи апеляційної скарги правильного висновку суду першої інстанції не спростовують.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-16856св20) зазначено, що «при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну».

За матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат на ремонт автомобіля представником ОСОБА_1 були надані чеки до замовлення від 26.10.2022 (а. с. 186 т. 1) на суму 18 200,00 грн та висновок експерта № 063/22 від 08.11.2022 про визначення вартості відновлювального ремонту, проте, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказані чеки не є належними доказми, оскільки в них не зазначено, хто саме і за що сплатив вказану грошову суму, при цьому замовником вказано «випадковий клієнт».

Разом з тим, як було встановлено судом першої інстанції і не заперечувалось самим позивачем, ним було здійснено заміну пошкодженого в автомобілі дзеркала, а тому вимоги про стягнення матеріальної шкоди у вигляді відновлювального ремонту є необгрунтованими.

Крім того, апеляційний суд враховує, що належними доказами у розумінні ст. 78 ЦПК України на підтвердження ремонтнх робіт транспортного засобу є договір про технічне обслуговування і ремонт автомобіля, рахунок-фактура, накладна, квитанція та наряд замовлення, акт передавання-приймання автомобіля.

З урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення Ніжинського міськрайонного суду від 20.02.2024 залишити без змін.

Переглядаючи додаткове рішення Ніжинського місьрайонного суду від 19.03.2024 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує наступне.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, у поданому відзиві на позовну заяву представником ОСОБА_2 адвокатом Салазьким О.С. повідомлено про попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 14000 грн. До відзиву також був доданий ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Салазьким О.С. (а.с. 60 т. 1).

23.02.2024 згідно конверту (а.с. 20 т. 2) представник ОСОБА_2 адвокат Салазький О.С. звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 34330,56 грн, з яких: витрати на правову допомогу 26934,53 грн, витрати на проведення автотехнічної експертизи 6000 грн, витрати, пов`язані з переїздом адвоката з м. Києва до м. Ніжин 1396,03 грн.

До заяви про ухвалення додаткового рішення представником ОСОБА_2 адвокатом Салазьким О.С. у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, додано копію договору про надання правової допомоги № 27-10/22/ФО від 27.10.2022 (а.с. 233-238 т. 1), копію додаткової угоди № 2 до Договору про надання правової допомоги від 20.04.2023 (а.с. 239-240 т. 1), акт приймання-передачі наданих послуг до Додаткової угоди № 2 від 21.02.2024 (а.с. 241-245 т. 1), копію платіжної інструкції № 42 від 01.05.2023 та квитанції про оплату за проведення інженерно-технічного дослідження (а.с. 231, 232 т. 1), копію договору про надання послуг по виконанню автотехнічної експертизи від 28.04.2023 (а.с. 1-6 т. 2), копію акту № 1 приймання передачі наданих послуг по Договору про надання послуг по виконанню автотехнічної експертизи від 01.05.2023 (а.с. 7 т. 2), копії посадочних документів від 05.07.2023, 24.05.2023, 02.05.2023, 28.11.2023, 28.01.2024, 20.02.2024 (а.с. 8-16 т. 2).

Також представником ОСОБА_2 адвокатом Салазьким О.С. до вказаної заяви долучено докази відправлення такої заяви із вказаними додатками позивачу ОСОБА_1 (а.с. 17-18 т. 2).

Згідно п. 3-5 Додаткової угоди № 2 до Договору про надання правничої допомоги від 20.04.2023 сторони погодили, що гонорар за надання послуг обчислюється виходячи з погодинної ставки оплати роботи адвоката, яка дорівнює 1000,00 грн за 1 годину витраченого адвокатами робочого часу на роботи та послуги, надані в рамках виконання умов цієї Додаткової угоди. Остаточна вартість послуг, наданих в рамках виконання умов цієї Додаткової угоди обраховується в Акті приймання-передачі наданих послуг, що підписується Сторонами за результатами розгляду цивільної справи № 740/1172/23 в Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області, виходячи з усього узгодженого сторонами обсягу проведених робіт та наданих послуг. Сторони домовились, що остаточний розмір гонорару не може перевищувати загальну суму ціни позову у даній справі.

Відповідно до акту № 1 приймання-передачі наданих послуг від 21.02.2024 адвокатом надано клієнту, ОСОБА_2 , послуги відповідно до умов Додаткової угоди № 2 від 20.04.2023 до Договору про надання правової допомоги № 27-10/22/ФО від 27.10.2022 з детальним описом переліку робіт та послуг, а також часу, який був витрачений на надання послуг та виконання робіт. Загальний обсяг витраченого адвокатом часу склав 49 годин вартістю 49000 грн та 6000 грн витрат за проведення автотехнічної експертизи, проте з урахуванням п. 5 Додаткової угоди загальна вартість послуг визначено у розмірі 26934,53 грн.

Згідно з квитанцією № 9333-9527-1169-2876 від 22.02.2024 ОСОБА_2 сплатив Адвокатському об`єднанню «Бона Фідес» 26934,53 грн за надання правничої допомоги.

Задовольняючи частково заяву представника ОСОБА_2 адвоката Салазького О.С. про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції, враховуючи конкретні обставини справи, що є співмірними зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг та кількості судових засідань, в яких представник відповідача брав участь, дійшов висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, визначивши у сумі 20000,00 грн, що відповідатиме критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Також за висновком суду, витрати, пов`язані з переїздом адвоката до іншого населеного пункту підтверджені належними доказами у розумінні ч. 1 ст. 138 ЦПК України у розмірі 1396,03 грн, а тому підлягають стягненню з позивача. Відмовляючи у стягненні витрат за проведення експертизи у розмірі 6000 грн, суд виходив з того, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не був врахований висновок експерта як доказ.

З такими висновками погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні матеріалів справи, доказів, наданих суду першої інстанції та відповідають вимогам чинного законодавства.

Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Із положень статей 137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові інші судові витрати покладаються на позивача.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно із ч. 6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19).

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження не співмірності стягнутих судом на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, заява/клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу також позивачем подана не була.

Враховуючи викладене, ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції врахував складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співмірності і дійшов обґрунтованого висновку, що витрати на правничу допомогу в сумі 21396,03 грн є співмірними з розумною необхідністю витрат для цієї справи.

Доводи апеляційної скарги про неотримання копії заяви про ухвалення додаткового рішення у справі та неповідомлення про розгляд заяви, що позбавило позивача можливості надати свої аргументи та доводи на спростування заяви, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки при зверненні до суду з позовом та апеляційними скаргами позивачем була зазначена адреса АДРЕСА_2 , на яку і була направлена представником відповідача копія заяви про ухвалення додаткового рішення, що підтверджується доказами, доданими до заяви (а.с. 17-18 т. 2).

Як убачається з матеріалів справи, розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення у справі був призначений на 15.03.2024, проте позивачем ОСОБА_1 була подана заява про відкладення розгляду справи для ознайомлення зі змістом заяви, у зв`язку з чим апеляційний суд знаходить, що позивач був обізнаний про існування заяви про ухвалення додаткового рішення у справі та датою судового засідання.

Не заслуговують на увагу доводи скарги щодо необґрунтованого розміру витраченого адвокатом часу, оскільки до матеріалів справи представником відповідача було додано договір про надання правової допомоги, додаткову угоду № 2 та акт прийому-передачі наданих послуг з детальним описом переліку робіт та витраченим часом на кожну окрему роботу. Умовами договору та додатку до нього було встановлено формулу обрахування гонорару у вигляді погодинної оплати за кожну відпрацьовану адвокатом годину і такі витрати є обґрунтованими. Крім того, вбачається, що представником відповідача було витрачено 49 годин на цю справу, проте умовами додаткової угоди були встановлені обмеження нарахування гонорару і розмір гонорару був обрахований лише за 27 годин часу.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи відзиву про те, що за весь час розгляду справи було призначено 9 судових засідань, два з яких не відбулось через неявку позивача та його представника. Позивачем було заявлено вимогу щодо відшкодування збитків на підставі ст. 22 ЦК України вартість відновлювального ремонту, тобто витрати позивача, які він буде вимшений здійснити у майбутньому, проте 28.11.2023 стало відомо, що позивач вже відремонтував пошкоджений автомобіль, що стало підставою для перенесення судового засідання у зв`язку з витребуванням доказів на підтвердження самостійного ремонту автомобіля, які були надані позивачем лише 29.01.2024. Тому нова інформація щодо самостійного ремонту автомобіля фактично змінило підстави позову, змінився предмет доказування розміру шкоди, що призвело до необхідності вивчення та підготовки додаткових пояснень щодо розміру шкоди та коригування завчасно підготовленої промови в судових дебатах.

Інші доводи зазначені в апеляційній скарзі не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

При визначенні розміру витрат на правничу допомогу судом першої інстанції враховано відсутність доказів на підтвердження підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу або відмови у їх стягненні, детально проаналізовано заявлені витрати, враховано їх реальність та критерій розумності їх розміру.

Розглядаючи справу відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність рішення суду не впливають, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а додаткове рішення районного суду без змін.

Керуючись ст. 270, 367, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 29 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 06.06.2024.

Головуючий Судді :