Справа № 464/3987/24
пр.№ 2/464/1352/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.12.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова у складі судді Тімченко О.В., секретар судового засідання Андрушків В.О., розглянувши цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з участю представника позивача Деркач О.Р.

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить стягнути з відповідача 547864 грн заборгованості, покликаючись на невиконання взятих на себе зобов`язань.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю Тімченко О.В.

Суддя ухвалою від 23 липня 2024 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Суд ухвалою від 25 вересня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеної до протоколу судового засідання, закрив підготовче засідання з призначенням справи до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, ствердила, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконано, у зв`язку з чим банк звернувся до суду із позовом до суду за захистом порушених прав. На запитання суду представник відповіла, що постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві у грудні 2011 року, факт подання позову до суду та ненадання відповідачем відзиву на такий і підтверджують заявлені позові вимоги про стягнення з відповідача коштів. Не заперечила проти заочного розгляду справи.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені ст.223 ЦПК України. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.4 ст.223 ЦПК України).

За умовами ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Судом не встановлено зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача та повідомлявся через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України в порядку, як це передбачено ч.10 ст.187 ЦПК України.

Відповідач додатково (альтернативним способом) повідомлявся про відкриття провадження у справі розгляд справи за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання

Судом вжито передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення відповідача та створено умови для реалізації принципу змагальності сторін.

Відповідач у судові засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, причин неявки не повідомив та не подав відзив на позовну заяву, а тому зі згоди представника суд уважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

Вирішуючи цивільно-правовий спір між сторонами, суд дійшов наступного висновку.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України).

У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України), що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20, що за умовами ч.4 ст.263 ЦПК України підлягає урахуванню застосуванні норм права).

Неподання відзиву відповідачем не звільняє позивача від тягару доказування. Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19).

У ст.129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За змістом ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як виснував Верховний Суд у постановах від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21, факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ст.625 ЦК України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Правовий аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудні 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22 с ерпня 2011 року у справі № 2-1306/11 стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № LVKCG0000002 від 10 жовтня 2007 року на загальну суму 1 774 477 грн 90 коп. (еквівалентно 222 924,36 доларів США, з яких: 147 929,08 доларів США заборгованості за кредитом, 73 247,32 доларів США заборгованості по сплаті процентів та 1747,96 доларів США пені).

Постановою головного державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Лавришин М.М. від 14 жовтня 2011 року відкрито виконавче провадження ВП № 29297714 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання згаданого рішення суду. Постановою державного виконавця від 22 грудня 2011 року виконавчий документ повернуто стягувачу.

Заявлення вимоги про стягнення 159 848,86 грн 3% річних та 388 015,21 грн інфляційних нарахувань, виходячи із непогашеної за кредитним договором суми заборгованості 1 774 477,90 грн, як зазначено у позові та як ствердила у суді представник позивача, вочевидь не відповідає дійсності з огляду на наступне.

У силу приписів ст.ст.4, 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц виснував, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.

За відомостями Єдиного реєстру судових рішень рішенням Франківського районного суду м.Львова від 12 квітня 2017 року у справі № 464/10849/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, однозначно та безумовно встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 відбулося позасудове врегулювання спору за кредитним договором № LVKCG0000002 від 10.10.2007 року, шляхом припинення 18 лютого 2011 року договору іпотеки та укладення відповідних договорів купівлі-продажу предмету іпотеки.

З цією метою ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Тишківській Р.І. заяву (повідомлення) про зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 загальною площею - 142,2 кв.м, належної ОСОБА_1 , що була передана в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № LVKCG0000002 від 10 жовтня 2007 року, у зв`язку з зверненням стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Грошові кошти отримані від реалізації предмету іпотеки були спрямовані на погашення заборгованості по кредитному договору № LVKCG0000002 від 10 жовтня 2007 року.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 12 квітня 2017 року лише у частині вирішення позовних вимог змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, останнє залишено без змін постановою Верховного Суду від 26 листопада 2018 року.

Беззаперечено установлений у судовому порядку преюдиційний факт спрямування отриманих грошових коштів від реалізації предмету іпотеки (квартири) на погашення заборгованості за кредитним договором №LVKCG0000002 від 10.10.2007 року спростовують твердження позивача про зворотнє.

Дії позивача по замовчуванню щодо наявністі численних судових спорів по виконанню кредитного договору № LVKCG0000002 від 10.10.2007 року та погашення заборгованості по такому за рахунок предмета іпотеки, на переконання суду, не відповідають стандарту добросовісності.

Оскільки позивачем до позову не долучено жодного документального підтвердження обрахунку заборгованості у розмірі 547 864,07 грн з урахуванням отриманих коштів за рахунок продажу предмета іпотеки, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, які ґрунтуються виключно на припущеннях.

Інших доказів позивачем не надано.

Позивач клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв, а, зважаючи на вимоги цивільного процесуального законодавства, зокрема засади змагальності та диспозитивності, суд не вправі за власною ініціативою витребувати у позивача докази. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21.

При вирішенні спору суд зважає, що організаційні і правові засади діяльності банків урегульовано Законом України «Про банки та банківську діяльність», у ст.2 якого визначено, що банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги.

В оцінці поведінки та способу ведення справ банком Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20 ураховує те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення заборгованості та порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту. Наведене зумовлює відмову у позові.

Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний висновок рішення суду та беззастережно доводили протилежне.

У зв`язку із відмовою в позові судові витрати зі сплати судового збору до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

відмовити в позові повністю.

Судові витрати позивача залишити по понесеним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст.354 ЦПК України).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення набирає законної сили в порядкуст.273 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», код за , м.Київ, вул.Грушевського,1Д;

відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання не встановлено, останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 09 грудня 2024 року.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО