Справа № 130/2039/24
Провадження № 22-ц/801/2477/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 рокуСправа № 130/2039/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Шепелем К.А., повне рішення складено 30 жовтня 2024 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «Енерго Збут Транс» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу на загальну суму 3 973 727,91 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 04 серпня 2020 року він був призначений на посаду заступника директора з питань розвитку ТОВ «Енерго Збут Транс». Відповідно до наказу №121/ос «Про звільнення ОСОБА_1 » від 18 листопада 2021 року, він був звільнений із займаної посади.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 02 лютого 2023 року у справі №130/1596/22, скасовано наказ від 18 листопада 2021 року №121/ос «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора з питань регіонального розвитку ТОВ «Енерго Збут Транс» з 19 листопада 2021 року. Вказане рішення залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року та постановою Верховного Суду від 17 січня 2021 року.

21 лютого 2023 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у місті Києві Полінкевичем О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №71081429 з примусового виконання виконавчого листа №130/1596/22, виданого 02 лютого 2023 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області.

20 квітня 2023 року т.в.о. генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середою О. винесено наказ №18/ос «Про виконання рішення суду», відповідно до якого ОСОБА_1 поновлено на раніше займаній посаді з 19 листопада 2023 року, а 31 липня 2023 року видано наказ №30/ос «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого позивача звільнено з посади згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

30 листопада 2023 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у місті Києві Полінкевичем О.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №71081429, яку визнано неправомірною і скасовано ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 січня 2024 року. Зобов`язано державного виконавця відновити виконавче провадження при примусовому виконанні виконавчого листа №130/1596/22.

10 січня 2024 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області ухвалено рішення у справі №130/2292/23, згідно з яким визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» №30/ос від 30 липня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та стягнуто на користь ОСОБА_1 150 000 грн моральної шкоди. Вказане рішення залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2024 року. Апеляційним судом зроблено висновок про те, що поновлення ОСОБА_1 на посаді, яке мало місце 20 квітня 2023 року було здійснено поза межами закону та було визнано, як неналежне виконання рішення суду.

Відповідачем 08 березня 2024 року видано наказ №3/од, відповідно до якого внесено до штатного розпису ТОВ «Енерго Збут Транс» штатну одиницю посади заступника директора з питань розвитку з посадовим окладом 126 000 грн.

11 березня 2024 року було видано наказ №10/од, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді.

26 березня 2024 року ТОВ «Енерго Збут Транс» видано наказ №13/ос про звільнення позивача з посади заступника директора з питань розвитку на підставі частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Позивач вважає, що має право, з урахуванням положень статей 235, 236 КЗпП, на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 листопада 2021 року по 02 лютого 2023 року в зв`язку з незаконним звільненням, що складає 2 308 170,47 грн та на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 лютого 2023 року по 11 березня 2024 року у зв`язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, що становить 2 130 047,99 грн. Оскільки в період з квітня 2023 року по липень 2023 року відповідачем сплачено позивачу кошти в сумі 564 490,55 грн, тому позивач просить стягнути з відповідача 3 873 727,91 грн.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 жовтня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 19 листопада 2021 року по 11 березня 2024 року в сумі 3 873 727 (три мільйони вісімсот сімдесят три тисячі сімсот двадцять сім) грн 91 коп., а також витрати на правничу допомогу в сумі 54 000 (п`ятдесят чотири тисячі) грн.

Стягнуто з ТОВ «Енерго Збут Транс» на користь держави судовий збір в сумі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ТОВ «Енерго Збут Транс» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Також просить застосувати до позовної заяви ОСОБА_1 наслідки пропуску строку позовної давності, визначені ч. 4 ст. 267 ЦК України, а саме відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Судові витрати за подання апеляційної скарги просить покласти на позивача.

У скарзі зазначає, що рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи може бути прийнято за період не більше одного року. Виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу понад один рік можлива лише у випадку, якщо заява про поновлення на роботі розглядалася більше одного року не з вини працівника. Позовна заява ОСОБА_1 про поновлення його на роботі у справі №130/1596/22 розглядалася з 08 серпня 2022 року по 02 лютого 2023 року, тобто менше одного року. Стаття 235 КЗпП України встановлює обов`язок відшкодування робітнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не за період часу, коли робітник за власною волею вирішив не працювати, щоб в подальшому звернутися до суду через максимально тривалий період часу. Судом не взято до уваги, що за період з 19 листопада 2021 року по 07 лютого 2022 року позивач хворів, лікарняні листи оплачені в повному обсязі, тому вказаний період часу не може бути визнаний вимушеним прогулом. Факту зволікання роботодавця з виконання рішення суду від 02 лютого 2023 року у справі №130/1596/22 встановлено не було. Позовні вимоги про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України та ст. 236 КЗпП України не по`вязані між собою підставою виникнення та поданими доказами, не є основними та похідними позовними вимогами, а тому не можуть бути об`єднані в одній позовній заяві. У даному випадку наявні підстави для застосування строків позовної давності. Судом безпідставно застосовано постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ТОВ «Енерго Збут Транс» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, і такий висновок зроблений виходячи з наступних обставин, які встановлені судами.

Встановлено, що з 04 серпня 2020 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Енерго Збут Транс» на посаді заступника директора з питань розвитку.

Наказом ТОВ «Енерго Збут Транс» №121/ос від 18 листопада 2021 року, з 19 листопада 2021 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року у цивільній справі №130/1596/22 (про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді) скасовано наказ від 18 листопада 2021 №121/ос «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з питань регіонального розвитку ТОВ «Енерго Збут Транс» з 19 листопада 2021 року (а.с.11-19 т.1).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Енерго Збут Транс» на згадане рішення залишено без задоволення, а рішення - без змін (а.с.20-29 т.1).

Постановою Верховного суду від 17 січня 2024 року касаційну скаргу ТОВ «Енерго Збут Транс» задоволено частково, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року змінено, виклавши мотивувальні частини в редакції цієї постанови (а.с.30-41 т.1).

20 квітня 2023 року т.в.о. генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середа О. виніс наказ 18/ос «Про виконання рішення суду», яким на виконання рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року у справі №130/1596/2022, поновлено ОСОБА_1 на посаді з 19 листопада 2021 року (а.с.152 на звороті т.1).

30 листопада 2023 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу ДВС у м. Києві при примусовому виконанні виконавчого листа № 130/1596/22, виданого 02 лютого 2023 року Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області на виконання згаданого судового рішення, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення суду.

27 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову старшого державного виконавця від 30 листопада 2023 року про закінчення виконавчого провадження та постанову начальника вказаного відділу від 21 грудня 2023 року про результати перевірки законності виконавчого провадження.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 січня 2024 року у справі №130/3644/23 скаргу адвоката Щудли А.М. в інтересах ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Олександра Полінкевича задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 30 листопада 2023 року (а.с.42-47 т.1). Вінницький апеляційний суд постановою від 27 лютого 2024 року вказану ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 січня 2024 року залишив без змін.

Наказом ТОВ «Енерго Збут Транс» №30/ос від 31 липня 2023 року, 31 липня 2023 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України скорочення чисельності штату працівників.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 січня 2024 року у справі № 130/2292/23, визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» №30/ос від 31 липня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Постановою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2024 року рішення суду залишено без змін.

Відповідно до копії наказу генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. від 08 березня 2024 року №3/од «Про внесення змін до штатного розпису», на виконання рішення Жмеринського міськрайонного суду від 10.01.2024 року, постанови Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2024 року у справі №130/2292/23 та затвердженої організаційної структури ТОВ «Енерго Збут Транс», введено до штатного розпису ТОВ «Енерго Збут Транс» з 08 березня 2024 року одну штатну одиницю посади заступника директора з питань розвитку. Посадовий оклад - 126 000 грн.

11 березня 2024 року генеральним директором ТОВ «Енерго Збут Транс» Середою О. винесено наказ №10/о «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 31 липня 2024 року №30/ос, поновлено ОСОБА_1 з 11 березня 2024 року на посаді заступника директора з питань розвитку ТОВ «Енерго Збут Транс» з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Відповідно до копії наказу №13/ос про припинення трудового договору генерального директора ТОВ «Енерго Збут Транс» Середи О. від 26 березня 2024 року, ОСОБА_1 звільнено 26 березня 2024 року за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України згідно заяви ОСОБА_1 від 23 березня 2024 року (а.с.97 т.1).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку про обґрунтованість вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу через незаконне звільнення позивача в листопаді 2021 року, та про необхідність стягнення середнього заробітку за період з дати звільнення і до дати ухвалення судового рішення про поновлення на посаді. Крім цього, суд першої інстанції прийшов до висновку, що поновлення на роботі відбулось не 20.04.2023 (дата видачі наказу про поновлення позивача на роботі), а 11.03.2024 дата, коли був виданий наказ про поновлення позивача на роботі (через два дні, після видачі наказу про введення в штатний розпис посади, з якої позивача було звільнено), а відтак, і про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконаня судового рішення про поновлення на роботі.

Колегія суддів, дослідивши матеріали даної цивільної справи та судові рішення, які були ухвалені за позовом (скаргою) позивача до відповідача в інших справах, прийшла до переконання про правильність висновків суду першої інстанції.

По-перше, відповідач не заперечує факту незаконного звільнення позивача з займаної посади та необхідності сплатити йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 19.11.2021.

Однак не погоджується з періодом, за який середній заробіток підлягає стягненню. Зокрема, в апеляційній скарзі говориться про те, що із врахуванням вимог ст. 235 КЗПП України середній заробіток повинен бути стягнений не більше ніж за один рік, адже цивільна справа про поновлення його на роботі розглядалась менше року. При цьому, при розрахунках повинні бути враховані лікарняні листи за цей період, які були сплачені відповідачем.

З приводу такої позиції, колегія суддів вважає, що вона є неправильною та не може бути врахована апеляційним судом при перегляді справи.

Так, встановлено, що позивача звільнили 18 листопада 2021 року. 03 серпня 2022 року позивач звернувся з позовом до суду про його поновлення на роботі (справа № 130/596/22). Під час розгляду справи (при перегляді справи в касаційній інстанції) встановлено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Під час розгляду згаданої справи (№130/596/22) було встановлено, що копію наказу про звільнення отримано позивачем 15 лютого 2022 року, тобто майже через три місяці з дня винесення наказу про звільнення, що є грубим порушенням вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України - роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, за період затримки видачі наказу відповідачем з останнього слід стягнути середній заробіток позивача.

Інший період - з 15.02.2022 по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі (02.02.2023), при тому, що позивач не пропустив строк позовної давності, вимоги щодо стягнення середнього заробітку позивача охоплюється правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім цього, апеляційний суд зважає, що з часу звільнення і до поновлення позивача на роботі, останньому заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась, а відтак відповідачу слід виплатити неотримане позивачем, що кореспондується з обов`язком роботодавця виплатити втрачений працівником заробіток, за умов його незаконного звільнення.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував грошові виплати, які одержав позивач за лікарняними листами є такими, що не ґрунтується на вимогах процесуального закону.

Так, виходячи із сталої практики судів, в т.ч. Верховного Суду, під час розгляду справи роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником порушення трудових обов`язків, якими він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення. Тобто, обов`язок доводити правомірність своїх дій покладається на роботодавця.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 82 ЦПК України)

Беручи до уваги вказані норми, роботодавець, як відповідач у справі, отримавши копію позову, заперечуючи проти вимог, повинен обґрунтувати свою позицію, надаючи для цього докази. Суд, розглядаючи спір, беручи до уваги позицію (заперечення) відповідача, вирішує питання чи є підстави для задоволення позову.

У даній справі, заперечуючи проти вимог позову (відзив на позовну заяву), відповідач не згадує про лікарняні листи, які були виплачені позивачу. У відзиві лише згадується заробітна плата, яка нараховувалась позивачу після винесення наказу про поновлення його на роботі від 20 квітня 2023 року.

Тому, суд першої інстанції і не досліджував цю обставину, і не надав їй оцінку. На противагу цьому твердженню, суд першої інстанції врахував позицію відповідача з приводу нарахування та виплати заробітної плати після 20.04.2023, та відмінусував від грошових вимог позову суму, яка була нарахована та виплачена позивачу після винесення наказу про поновлення на роботі.

Крім цих тверджень апелянт вказує, що судом першої інстанції безпідставно зроблений висновок про те, що товариство неналежним чином виконувало рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Апеляційний суд відхиляє ці твердження, враховуючи наявність судових рішень, предметом яких були вимоги про неправомірність постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішенням суду.

При розгляді справи №130/3644/23 за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця щодо винесення ним постанови від 30.11.2023 про закінчення виконавчого провадження, судами всіх інстанцій було встановлено, що фактичного (реального) поновлення на роботі ОСОБА_1 не відбулось, а факт видачі наказу про його поновлення на посаді, якої вже не існувало в штатному розписі, є формальною дією підприємства, спрямованою на закінчення примусового виконання рішення суду, і це підтверджується обставиною накладення державним виконавцем на підприємство штрафу за невиконання рішення суду (ця обставина не заперечувалась відповідачем).

При перегляді згаданої справи, колегія суддів Верховного Суду в постанові зробила висновок, що виконання рішення суду про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків, чого не було доведено відповідачем, і при скорочені посади, на якій працював незаконно звільнений працівник ( ОСОБА_1 було поновлено на посаді, яка була скорочена), роботодавець повинен внести зміни до штатного розпису.

Отже, ці обставини досліджувались судами в іншому провадженні, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню в даному провадженні.

Обґрунтовуючи свою таку позицію апелянт бажав, щоб суд першої інстанції, а в подальшому і апеляційний суд, зробив переоцінку доказів, яким вже була надана оцінка в іншому провадженні.

Встановлено, що через три місяці після видачі наказу про поновлення від 20.04.2023, а саме 31.07.2023 ОСОБА_1 знову звільнено з посади у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників (наказ № 30/ос).

ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку згаданий наказ від 31 липня 2023 року, і рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 січня 2024 року (яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2024 року) цей наказ скасовано.

Судами встановлено, що наказ генерального директора товариства № 30/ос від 31.07.20233 є незаконним, адже ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора з питань регіонального розвитку, яка не була введена відповідачем при поновлені позивача на роботі до штатного розкладу.

Після набрання судовим рішенням від 10 січня 2024 року законної сили, 08 березня 2024 року наказом генерального директора введено до штатного розпису товариства з 08 березня 2024 року одну штатну одиницю посади заступника директора з питань розвитку, а 11 березня 2024 року наказом генерального директора товариства поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора.

Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що фактичне дійсне виконання рішення суду від 02.02.2023 про поновлення на посаді ОСОБА_1 відбулось 11.03.2024, після того, як 08.03.2024 до штатного розпису була введена посада, на якій його поновили.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив періоди за які з відповідача на користь позивач слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу при незаконному звільнені (від дня звільнення і до судового рішення про поновлення його посаді), і при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі (від наступного дня після ухвалення судового рішення про поновлення на роботі до фактичного дійсного поновлення на роботі (11.03.2024)).

Суд першої інстанції правильно вирахував середньоденний заробіток позивача (7421,77 грн), і проти такого розміру не заперечував апелянт, який в апеляційній скарзі, наводячи свої розрахунки, вказує той же розмір заробітної плати позивача за день.

Апелянт, вказуючи у скарзі свої періоди, за які підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу (при умові, якщо суд відмовить у застосуванні строку позовної давності), вважає, що підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік з 18.11.2021- 17.11.2022. При цьому повинні бути враховані лікарняні ОСОБА_1 , які були оплачені роботодавцем.

По-перше, апеляційний суд вище вказав мотиви, чому середній заробіток за час вимушеного прогулу при незаконному звільненні повинен бути стягнутий за період з дня звільнення і до ухвалення судового рішення про поновлення на роботі. Також вище зазначено, чому апеляційний суд відхилив твердження апелянта з приводу неврахування лікарняних листів судом першої інстанції.

По-друге, розрахунки апелянта суми середнього заробітку, який підлягає стягненню (в разі ухвалення рішення про стягнення середнього заробітку на день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі), зроблені виходячи з кількості робочих днів 257, при цьому апелянт вказує конкретно кількість робочих днів в кожному місяці.

Однак, апеляційний суд, порівнявши шляхом співставлення двох різних розрахунків (суду та апелянта) звертає увагу, що кількість днів апелянт починає рахувати з лютого місяця, не вказуючи при цьому рік, і це при тому, що звільнення відбулось в листопаді 2021 року. Також колегія суддів звернула увагу, що розрахунок кількості днів включає період з лютого по лютий (13 місяців), тому є незрозумілим, чому саме цей період вказаний апелянтом. Такий розрахунок не можна співставити з обставинами справи.

Розрахунок суду першої інстанції є логічним та зрозумілим, адже він відповідає тим обставинам, які встановлені судами, зокрема з прив`язкою до дати звільнення, дати ухвалення судового рішення про поновлення на роботі, до дати фактичного (реального) поновлення позивача на роботі.

Що стосується позиції апелянта про незастосування судом наслідків пропуску позовної давності, яка в цій справі, на його думку, є очевидною, колегія суддів зважає, що апелянт керується як ст. 233 КЗпП України, так і статтями 256, 257, 258, 261, 267, 268 ЦК України.

По-перше, згадані статті ЦК України містять приписи щодо застосування позовної давності, як загальної, так і спеціальної, а також щодо вимог, на які позовна давність не поширюється. Разом з тим, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України. Встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду є спеціальним строком для захисту трудових прав, і він не є строком позовної давності.

По-друге, надаючи оцінку позиції відповідача щодо строків позовної давності, суд першої інстанції керувався позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №755/12623/19, висловленою в постанові від 08.02.2022, про те, що працівник має право звернутись з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Апелянт, в свою чергу, не вказав в скарзі про неправильність чи про неможливість застосування до спірних правовідносин цієї постанови Великої Палати Верховного Суду.

До сказаного, апеляційний суд добавляє, що Верховний Суд України в постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц (провадження № 6-1395цс16), проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, зробив висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Верховний Суд України вказав, що позовна вимога про стягнення компенсації за вимушений прогул відноситься до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду.

Загалом процесуальна поведінка відповідача (апелянта) на свій захист зводиться до критики дій чи бездіяльності позивача (позивач із навмисною затримкою звернувся з позовом до суду про поновлення на роботі, адже він не звертався до керівництва товариства про його поновлення; не повідомляв керівництво про незгоду з наказом про звільнення; він використовує норми ст.235 КЗпП України з метою незаконного збагачення; навмисно ухилявся від одержання наказу про звільнення; не мав жодного наміру працювати; наказ про поновлення його на роботі не оскаржувався позивачем, тощо), і при цьому відповідач не обґрунтовує свої дії чи бездіяльність, такі як: наказ про звільнення отримано позивачем через три місяці; відповідач намагається поновити позивача на роботі через два з половиною місяці, хоча рішення суду в цій частині допущено до негайного виконання; рішення суду виконується шляхом винесення наказу про поновленню на посаду, якої вже не існує в штатному розписі; за відсутності посади в штатному розписі, знову звільняє позивача через скорочення штату; після скасування чергового наказу про звільнення, наказом вводить до штату одну посаду заступника і поновлює позивач на роботі. Саме така незаконна поведінка керівництва товариства по відношенню до позивача порушила трудові права останнього та призвела до негативних наслідків для підприємства, про які згадував у судовому засіданні представник апелянта.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують мотивовані висновки суду першої інстанції через їх необґрунтованість.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга підлягає відхиленню повністю.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Збут Транс» залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2024 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.С. Панасюк