Провадження № 22-ц/801/98/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач: Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 рокуСправа № 127/19740/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Борисюк І. Е. в м. Вінниці, дата складення повного тексту рішення відповідає даті його постановлення,

в с т а н о в и в:

04 липня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про повернення боргу та стягнення моральної шкоди, у якому висував вимогу стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 73 200,00 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 5 866, 00 гривень та відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000, 00 грн.

Позов мотивований тим, що 02 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики (розписку), згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 000, 00 доларів США, що на момент отримання позики за офіційним курсом НБУ становило 54 800 грн., строком до 28 жовтня 2021 року.

Факт одержання відповідачем грошових коштів підтверджується власноручно написаною ним розпискою. Однак відповідач свої зобов`язання не виконав, кошти не повернув, тому на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути борг та сплатити 3 % річних під простроченої суми.

Крім того, внаслідок перенесених позивачем глибоких моральних страждань через протиправні дії відповідача, що спричинили порушення його права власності, нормальних життєвих зв`язків у стосунках із близькими та рідними, йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 30 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2023 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 73 137, 20 грн., 3 % річних в сумі 709, 43 грн. і моральну шкоду в розмірі 3 000, 00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт написання розписки відповідачем свідчить про укладення сторонами договору позики на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 2 000, 00 доларів США, врахував відсутність належних та допустимих доказів на спростування цього факту. При цьому, з відповідача на користь позивача суд першої інстанції стягнув 3 % річних за період з 29 жовтня 2021 року до 23 лютого 2022 року, розмір яких становить 19, 40 доларів США (2 000, 00 доларів США х 3 %/365 (кількість днів у році) х 118 (кількість днів прострочення)), що еквівалентно 709, 43 гривень за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду (19, 40 доларів США х 36, 5686 гривень).

Задовольняючи частково вимоги про стягнення моральної шкоди, а саме в сумі 3 000, 00 гривень, суд першої інстанції врахував ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, які переніс позивач, певні його турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками неправомірних дій відповідача, необхідність звернення до суду за захистом своїх прав, ставлення відповідача до обов`язку повернути отримане в позику.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 20 листопада 2023 року подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2023 року та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не надано оцінки викладеному в позовній заяві твердженню позивача про те, що 29 липня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики грошових коштів в іноземній валюті в сумі 2 000 доларів США, а грошові кошти на його виконання передані відповідачу 02 липня 2021 року, що не відповідає передбаченим ст. ст. 1046, 1047 ЦК України імперативним нормам права та спричиняє нікчемність зазначеного договору від 29 липня 2020 року, укладеного без дотримання письмової форми.

Зауважує, що форма складення розписки від 02 липня 2021 року не відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, а саме вона не містить місця та дати складення її прописом, зазначена в ній дата 02 липня 2020 року не співпадає з датою поставленою нижче ймовірного підпису відповідача та датою посвідчення її свідком ОСОБА_3 « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а тому не може бути доказом отримання відповідачем суми позики.

Крім того, апелянт зазначає, що вирішуючи спір в порядку письмового провадження суд не надав можливості відповідачу оглянути оригінал розписки та спростувати справжність свого підпису на вказаному письмовому доказі.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

Із розписки від 02 липня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав в позику від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 000, 00 доларів США, термін повернення 28 жовтня 2021 року (а. с. 44).

Між сторонами виник спір з приводу повернення коштів, отриманих в якості безпроцентної позики.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Питання можливості підтвердження правовідносин позики письмовою розпискою неодноразово було предметом розгляду як Верховним Судом України, (зокрема в постановах від 18 вересня 2013 року (провадження 6-63 цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 60996цс17)), так і Верховним Судом (зокрема в постановах від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц, від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц та ряді інших).

Згідно розписки, оригінал якої міститься на а. с. 44, ОСОБА_2 позичив 2 000 доларів США у ОСОБА_1 та, зобов`язується повернути їх до 28 жовтня 2021 року. Розписка датована 02 липня 2021 року та написана і підписана ОСОБА_2 . Доказів на підтвердження поверненням отриманого у борг відповідач ОСОБА_2 суду не надав.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінки викладеному в позовній заяві твердженню позивача про те, що договір позики грошових коштів в іноземній валюті в сумі 2 000 доларів США фактично був укладений в усній формі 29 липня 2020 року, а грошові кошти на його виконання передані відповідачу 02 липня 2021 року, відтак було недотримано письмову форму правочину , тому він є неукладеним, апеляційний суд зазначає наступне.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В справі що розглядається і передання грошей, і написання розписки ОСОБА_2 відбулося 02 липня 2021 року, що не лише підтверджено відповідною розпискою, але й визнано відповідачем, відтак договір позики було укладено 02 липня 2021 року з дотриманням письмової форми, а усна попередня домовленість 29 липня 2020 року про позику не впливає на момент укладення правочину та не може, з огляду на приписи частини 2 статті 1046 ЦК України, слугувати доказом укладення договору позики в усній формі 29 липня 2020 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що форма складення розписки не відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, оскільки у ній не зазначено місце її складення та дата.

Апеляційний суд відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки розписка, яка надана позивачем на підтвердження відносин позики із відповідачем, викладена у письмовій формі, містить чітку і беззаперечну інформацію про розмір позики, дату повернення коштів, дані, які ідентифікують особу позичальника також є достатніми та містять прізвище, ім`я, по-батькові, паспортні дані, під текстом розписки наявна дата її складання та особистий підпис позичальника. Твердження ОСОБА_2 що розписка містить дві суперечливі дати «02 липня 2020 рокута «02 липня 2021 року» є надуманими, оскільки, як вбачається зі змісту розписки, в ній зазначена одна дата: «02.07.2021 р.» (а. с. 44).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2023 року Вінницьким міським судом Вінницької області було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та ухвалено провести розгляд справи у порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (а.с. 25 28), копію якої ОСОБА_2 отримав 25.07.2023 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 29).

В наданий судом строк ОСОБА_2 не клопотав про розгляд справи у загальному позовному провадженні, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому теж не висловив таке клопотання та не заперечував справжність свого підпису. Не клопотав про призначення судом почеркознавчої експертизи (а.с.32 38).

З огляду на вищезазначене доводи апеляційної скарги про те, що вирішуючи спір в порядку письмового провадження, суд першої інстанції не надав йому можливості оглянути оригінал розписки та спростувати справжність свого підпису на вказаному письмовому доказі, на увагу не заслуговують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін можливе, якщо суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи, апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність існування між сторонами правовідносин, що випливають із договору позики, а оскільки боргова розписка знаходиться у позикодавця та підтверджує факт передачі коштів у борг, доказів на спростування протилежного відповідачем не надано, вірно стягнув з відповідача на користь позивача як суму позичених коштів у національній валюти з урахуванням курсу долара США, так і 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України за несвоєчасне повернення боргу за період з 29.10.2021 року (з наступного дня, за яким зобов`язання мало бути виконаним) до 23.02.2023 року (до моменту введення в Україні воєнного стану).

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 не спростовують ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2023 року підлягає залишенню без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір заборгованості становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч.1 ст. 382 ЦПК України), слід зазначити наступне.

За подання апеляційної скарги відповідачем було сплачено 1 152, 70 грн. судового збору (а.с. 73), проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені ним судові витрати не підлягають стягненню з позивача. Матеріали справи не містять доказів понесення в ході апеляційного розгляду судових витрат позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк