ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6519/24 Справа № 175/3625/21 Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграта» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шклярук Денис Сергійович

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

09 вересня 2021 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграта» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, в якому позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 09 листопада 2020 року укладений між ОСОБА_1 та відповідачем по справі Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРАТА» (), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. за реєстровим №15931, а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 55035740 від 09 листопада 2020 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О.В. про реєстрацію за ТОВ «АГРАТА» права оренди земельної ділянки площею 2,910 га (кадастровий № :01:013:0057), розташованої на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, посилаючись на вкрай невигідні умови укладання договору оренди із відповідачем через тяжкі обставини на момент вчинення правочину.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграта» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 09.11.2020 року, відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

16 травня 2024 рокувід ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шклярук Денис Сергійович надійшла апеляційна скарга в якій ставиться питання про скасування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичними обставинам справи, оскільки наявними у справі доказами повною мірою підтверджено, що оспорюваний правочин - договір оренди земельної ділянки позивачем було укладено за вкрай важких для позивача і його родини обставин і на вкрай невигідних для нього умовах, що у відповідності до положень ст. 233 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

Таким чином, судом першої інстанції були не правильно застосовані норми матеріального права.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

15.07.2024 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграта» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ставиться питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Представник ОСОБА_1 - адвокат Шклярук Д.С. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Аграта» Батура А.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи:

Позивач по справі ОСОБА_1 , на підставі державного акту на право приватної власності на землю 1-ДП № 039368 є власником земельної ділянки площею 2,910 га (кадастровий № :01:013:0057), розташованої на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області (а.с. 12-13). Так, 09 листопада 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки терміном на 20 років, за яким розмір орендної плати становив 2 700 гривень на рік. (а.с. 14-19). Позивач у своєму позові зазначає, що договір був укладений на вкрай невигідних для нього, як орендодавця, умовах, оскільки вартість оренди для земель, що призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у вказаній місцевості значно вища. Причиною укладання зазначеного договору оренди вказує тяжкі обставини, а саме значне погіршення свого стану здоров`я та його дружини, що потребувало великих коштів на лікування та реабілітацію. Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого, ОСОБА_1 перебував у відділенні інтервенційної кардіології з 14.03.2021 року по 15.03.2021 року, де під час обстеження було встановлено гострий інфаркт міокард з елевацією ST передньо-перетинкової ділянки лівого шлуночку, стенозуючий коронаросклероз (коронарографія від 14.03.2021 - багатосудинне ураження КА, в т. ч. гостра оклюзія ПМШГ ЛКА), стентування КА (1 стент - ПМШГ 14.03.2021), СН ІІ А зі зниженою систопічною функцією ЛШ та гіпертонічну хворобу III ст 2 ст, ризик IV. (а.с. 24-26) . Встановлено, що згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 292/122 від 02.04.2021 року, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні кардіології №2 з 24.03.2021 року по 02.04.2021 року з раніше зазначеними діагнозами (а.с. 27-28).

Разом з тим, до матеріалів позовної заяви було надано виписки № 14949, № ЭА6770 із медичної карти стаціонарного хворого, згідно яких ОСОБА_2 , дружина позивача, перебувала на стаціонарному лікуванні з 22.07.2016 року по 02.08.2016 рік з діагнозом хронічна хвороба нирок IV ст.: двосторонній хронічний рецидивуючий пієлонефрит у фазі загострення, та з 11.07.2019 року по 18.07.2019 року з діагнозом хронічна хвороба нирок IV ст.: хронічний пієлонефрит, нефросклероз. (а.с. 32-34). Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він допоміг фінансово позивачу, коли останній до нього звернувся, про що розписку вони не складали, оформили спірний договір за погодженою між ними ціною. Пояснив, що знайомий з позивачем з 2020 року, позивач не мав сертифікату на земельну ділянку, тому і оформив договір за такою ціною, а він йому допоміг щодо оформлення документів, ця сума складала 2000 доларів США .

Позивач у своєму позові зазначає, що на момент укладання договору оренди, а саме листопад 2020 рік позивач важко захворів та мав значне погіршення здоров`я. Проте, з медичної документації наданої позивачем, вбачається термін перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 . березень-ківтень 2021 рік, що не співпадає із терміном укладання правочину та не можна вважати належним доказом на підтвердження позиції позивача. Щодо посилання позивача ОСОБА_1 на хворобливий стан своєї дружини ОСОБА_2 , надана суду медична документація, висновки яких датуються липень - серпень 2016 та липень 2019 роками, на момент укладання спірного правочину - 09.11.2020, достеменно не можуть свідчити про вчинення правочину позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки не підтверджують належними доказами таких обставин саме на момент укладення правочину. Також, позивачем не надані докази, що для лікування дружини йому необхідно було витратити значну суму коштів або відсутність таких коштів у родині. Також, суд не вбачає підстав для задоволення позову з огляду на пояснення позивача та показань свідка ОСОБА_3 в судовому засіданні про обставини справи, а саме його домовленість про оформлення докуметів на право власності на і`мя позивача на безоплатній для нього основі, з наступним укладенням договору оренди за погодженою сторонами договору ціною.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір оренди земельної ділянки від 09 листопада 2020 року укладений між ОСОБА_1 та відповідачем по справі Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРАТА», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. за реєстровим №15931 не може бути визнаний з підстав заявлених позивачем недійсним, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду з наступних підстав.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 93 ЗК України та статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов.

Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20).

В силу ст. 10 ЦПК України позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності зазначеного правочину.

Отже, з медичної документації наданої позивачем, вбачається термін перебування на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 березень-ківтень 2021 рік, що не співпадає із терміном укладання правочину та не можна вважати належним доказом на підтвердження позиції позивача.

Щодо посилання позивача ОСОБА_1 на хворобливий стан своєї дружини ОСОБА_2 , надана суду медична документація, висновки яких датуються липень - серпень 2016 та липень 2019 роками, на момент укладання спірного правочину - 09.11.2020, достеменно не можуть свідчити про вчинення правочину позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки не підтверджують належними доказами таких обставин саме на момент укладення правочину.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки наданими позивачем доказами не підтверджено наявність підстав, передбачених ст. 233 ЦК України.

Проте, невигідні умови укладання договору оренди позивачем не доведені.

Крім того, відповідно до роз`яснень Державної податкової служби, відповідно до п.п.14.1.136 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, розмір орендної плати у договорі оренди не може бути меншою за розмір земельного податку, для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, для сільськогосподарських угідь не менше 0, 3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.

Як вбачається з витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки позивача (а.с.51), її нормативна грошова оцінка становить 98 497, 25 грн.

Тобто орендна плата не може бути меншою за 0,3 відсотка від 98 497, 25 грн., або меншою ніж 295, 49 грн.

Зазначена у договорі оренди орендна плата у розмірі 2700 грн. значно вище мінімально допустимої, а тому не має правових підстав для задоволення позовних вимог, та вимог апеляційної скарги.

При таких обставинах доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шклярук Денис Сергійович залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 30.07.2024 року.

Судді: