Справа № 756/6735/24
Провадження № 2-о/756/362/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року місто Київ

Суддя Оболонського районного суду м. Києва Ткач М.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

УСТАНОВИВ:

Заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Оболонського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просять: вважати ОСОБА_2 , особою, який буде нести фінансові витрати на утримання матері - ОСОБА_1 , спільного сина ОСОБА_3 та спільної дочки ОСОБА_4 , до досягнення сином ОСОБА_3 6 років; вважати ОСОБА_2 таким, що особисто виховує дочку ОСОБА_4 , без участі іншого з подружжя у житті дитини, до досягнення спільним сином ОСОБА_3 6 років. Незважаючи на назву заяви, заява подана в порядку окремого провадження та відповідно була зареєстрована.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11.03.2024 шлюб між заявниками розірвано. Від шлюбу заявники мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 06.02.2024 між заявниками був укладений нотаріально посвідчений «Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, аліментних зобов`язань та визначення місця проживання дитини». Відповідно до зазначеного договору, заявники домовились, що дочка ОСОБА_3 залишається проживати з батьком ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 залишається проживати з матір`ю ОСОБА_1 . Предметом заяви є підтвердження факту на майбутнє майнових зобов`язань ОСОБА_2 щодо фінансових витрат на утримання ОСОБА_1 , спільного сина ОСОБА_3 та спільної дочки ОСОБА_4 , та встановлення факту самостійного виховання дочки батьком без участі іншого з подружжя у житті дитини.

У заяві зазначається, що встановлення у судовому порядку вказаного факту необхідне з метою визначення правового статусу фізичних осіб, учасників цієї справи, для подальшого використання його у взаємодії з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, органами судової влади, закладами освіти, охорони здоров`я, соціального захисту населення, іншими закладами та установами.

Дослідивши зміст заяви та доданих до неї документів, вважаю, що у відкритті провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положення статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.

Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року у справі №200/14136/17 (провадження № 61-15965св19), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У цивільних правовідносинах факт самостійного виховання батьком (матір`ю) дитини, а отже і факт відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини особа може підтвердити судовим рішенням про позбавлення одного з батьків батьківських прав, визнання особи (батька/матері) недієздатною, оголошення одного з батьків безвістно відсутнім, рішенням органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком (матір`ю), про відібрання дитини тощо. У таких випадках не підлягає окремому встановленню факт самостійного виховання дитини одним з батьків.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Згідно ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частиною 2 ст. 157 СК України визначено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Способи виконання батьками обов`язку по утриманню дітей врегульовано ст. 181 СК України.

Отже, згідно чинного законодавства права дитини забезпечуються виконанням батьківських обов`язків обома батьками.

З наведеного слідує, що повна відмова від виховання та утримання дитини одним з батьків, а також зняття з себе відповідальності за їх виховання, розвиток та утримання, суперечить цивільному законодавству, моральним засадам суспільства та порушує права дитини. Така відмова, навіть якщо з цим погодився і прийняв батько (матір) дитини, має ознаки нехтування одним з батьків своїми батьківськими обов`язками.

За наявності у дитини обох дієздатних батьків, один з яких не виконує батьківських обов`язків і не має наміру їх виконувати, факт самостійного виховання дитини батьком (матір`ю), відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у рішенні суду при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження.

У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення заявниками порушується питання про покладення рішенням суду на ОСОБА_2 на майбутнє майнових зобов`язань щодо фінансових витрат на утримання ОСОБА_1 , спільного сина ОСОБА_3 та спільної дочки ОСОБА_4 . Окрім того, у заяві також порушується питання про встановлення факту самостійного виховання дочки ОСОБА_4 батьком без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Слід зазначити, що у порядку окремого провадження є неприпустимим розглядати спір про право, зокрема, покладати фінансові зобов`язання. Крім того, відсутність іншого з батьків у житті дитини може бути підставою для притягнення його до відповідної юридичної відповідальності за ухилення від виконання своїх обов`язків, а тому також свідчить про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

Між іншим, необхідно зазначити, що чинним законодавством передбачена можливість звернення до державних органів та інших закладів чи установ від імені та в інтересах дитини одним із батьків, зокрема з тим, з ким вона проживає, при цьому додатково рішення суду про встановлення факту самостійного виховання, утримання дитини не вимагається.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Крім цього, слід зазначити, що норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. У разі відмови заявнику в прийнятті певних документів, якими він підтверджує наявність відповідних обставин чи в прийнятті певного рішення, заявник має право оскаржити такі дії чи рішення до суду. А суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання. Тобто, вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови компетентних органів у наданні соціальної пільги або незабезпечення соціальними гарантіями тощо, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Виходячи з характеру правовідносин, що склалися та зважаючи на зміст заявлених вимог, суд вважає, що заявлені вимоги, свідчать, що вони пов`язані зі спором про право (взаємні права і обов`язки) батьків на виховання дітей та матеріальне утримання дітей і матері, дійшов висновку про відмову у відкритті провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 260, 261, 315, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання суддею.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М.М. Ткач