Провадження № 6/761/1020/2024
У Х В А Л А

06 червня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря Лишняк А.О.,

від боржника: ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 ,

від стягувача: представник ОСОБА_3 ,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за заявою ОСОБА_4 , про видачу судового наказу, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви зазначив, що судовий наказ виданий Шевченківським районним судом міста Києва 15 травня 2024 року у справі №761/17466/24 має бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню оскільки обов`язок ОСОБА_1 зі сплати аліментів на утримання доньки у розмірі 1/4 частина доходу відсутній, у зв`язку із наступними матеріальними підставами:

1. За відсутністю обов`язку ОСОБА_1 сплачувати аліменти на користь матері дитини на утримання дитини, яка досягла 14 років та самостійно отримує аліменти від батька;

2. За добровільним виконанням боржником обов`язку.

В судовому засіданні, яке відбулось 06.06.2024, представник ОСОБА_4 заперечив проти задоволення заяви в повному обсязі, просив відмовити в її задоволенні.

В судовому засіданні, яке відбулось 06.06.2024, ОСОБА_1 та його представник підтримали заяву в повному обсязі та просили її задовольнити з підстав викладених у ній.

Суд, дослідивши письмові докази, дійшов наступних висновків.

Статтею 173 ЦПК України визначено, що суд може внески виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, в порядку визначеному ст. 432 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Судом встановлено, що 15.05.2024 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи із 06.05.2024 року і до досягнення ОСОБА_5 повноліття.

До даної заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню долучено копію довідки виданої АТ КБ «ПриватБанк» від 03.05.2024 № UM8JVVF53DKI90VI та від 04.05.2024 № GGFHOPBK6D48B8QB про здійснення регулярних грошових переказів на утримання ОСОБА_5 , за період з 01.01.2022 по 03.05.2024, ОСОБА_1 на ім`я одержувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було сплачено 443051,01 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України.

Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 47 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Частиною четвертою статті 152 СК України передбачено, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Особа, якій виповнилось 14 років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема про стягнення аліментів.

Крім того, аналізуючи вищевказані норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що аліменти на дитину стягуються на користь одного з батьків, з яким проживає дитина, є його власністю і повинні використовуватися за цільовим призначенням, тобто саме на утримання дитини.

Суд бере до уваги, що, в даному випадку, дитина, яка досягла 14 років не зверталась до суду із заявою, про стягнення аліментів та на її користь не проводиться стягнення аліментів, а тому, мати, як один із батьків, з яким проживає дитина, має право стягнути на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини.

Суд відхиляє доводи заявника про відсутність обов`язку ОСОБА_1 сплачувати аліменти на користь матері дитини на утримання дитини, яка досягла 14 років та самостійно отримує аліменти від батька, з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що дитина проживає з матір`ю, перебуває на її утриманні та дитина не зверталась до суду із заявою, про стягнення аліментів на її користь.

Крім того, суд відхиляє доводи заявника про те, що судовий наказ підлягає визнанню судом таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із добровільним виконанням боржником обов`язку, з огляду на те, що судовий наказ видається судовий наказ про стягнення аліментів починаючи із дня звернення до суду із заявою про його видачу та до досягнення повноліття дитиною, в той час як ОСОБА_1 подав до суду докази сплати коштів на утримання дитини за минулий період з 01.01.2022 по 03.05.2024.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за заявою ОСОБА_4 , про видачу судового наказу, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів.

Керуючись ст. ст. 160, 173, 170, 259, 432 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за заявою ОСОБА_4 , про видачу судового наказу, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів - залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15-ти днів з дня проголошення ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.261 ЦПК України.

Суддя: