Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5544/2024
Головуючий у суді першої інстанції І. О. Фінагеєва
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

10 січня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач ОСОБА_1

позивач ОСОБА_2

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Гаркавенком Ігорем Григоровичем,

на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Фінагеєвої І. О., в приміщенні Києво - Святошинського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, у якому просили стягнути з відповідача на користь кожного з них у рахунок відшкодування моральної шкоди по 200 000,00 грн.

В обгрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що 10.04.2017 на переїзді №876 станції «Тарасівка» на 875 км. ПК9, перегін Боярка-Вишневе, електропоїзд №7640 Фастів-Київ, ЕР9М, № 569, під керуванням машиніста ОСОБА_3 , скоїв наїзд на їхню матір ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка внаслідок отриманих травм померла. Постановою слідчого від 09.05.2017 кримінальне провадження, розпочате 10.04.2017 за фактом цієї події, закрито. Позивачі вказують, що втратили рідну матір, яка їх виховала, все життя була поруч, їхні страждання є не «одномоментним», а «триваючим», тому що втрата близької людини є непоправною трагедією в їхньому житті. Внаслідок смерті матері позивачі зазнали моральної шкоди. Вважають, що встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн на кожного. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду АТ «Українська залізниця» через свого пердставника ОСОБА_5 подало апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повном уобсязі. Якщо суд апеляційної інстанції погодиться із висновком суду першої істнації про відсутність в діях потерпілої умислу та наявності грубої необережності, відповідач просить зменшити визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди з 100 000,00 грн до 10 000,00 грн на кожного з позивачів, урахувоючи висновки Верховного Суду, викладені у постановах, що зазначені в апеляційній скарзі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції належним чином не дослідив всіх обставин справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки вини працівників залізничного транспорту у настанні нещасного випадку не існує. Потерпіла опинилася зі своєї волі на залізничній колії перед потягом, знехтувавши Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджениминаказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54 (зі змінами), перебуваючи в зоні підвищеної небезпеки, свідомо пішла на їх порушення, ігноруючи наближення потягу на значній швидкості, попереджувальні світлові та звукові сигнали потяга. Працівниками залізничного транспорту було дотримано безпеку руху та експлуатації залізничного транспорту, що свідчить про правомірність дій відповідача, та як наслідок виключає його обов`язок відшкодувати завдану позивачам шкоду. Травмуванню ОСОБА_4 передувало свідоме та умисне порушення нею Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, що повнстю підтверджується матеріалами справи, яким суд не надав належну оцінку.

Також заявник вказує, що наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача шкоди та негативними наслідками, які настали для особи, яка висуває вимогу про відшкодування моральної шкоди, є обставиною, яка потребує встановлення судом під час розгляду справи, і такий зв`язок не може виникати чи існувати в силу прямої вказівки у законі. Вважає, що за обставинами цієї справи судом не встановлено та позивачами не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями машиніста потягу, які призвели до ДТП, та шкодою, на виникнення якої позивачі посилаються у позові. Заявник вказує, що оскаржуване рішення не містить мотивування щодо визначення розміру моральної шкоди та доказів, на яких ґрунтуються відповідні висновки суду. При цьому Товариство вважає, що позовна заява не містить жодного доказового обґрунтування завдання моральної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності, та обґрунтовувати своє рішення, а не лише посилатись на критерії розумності та справедливості.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» позивачі не скористалися.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 10 квітня 2017 року близько 17 години 30 хвилин констатовано смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала за адресою АДРЕСА_1 , яку збив потяг на залізничному переїзді станції «Тарасівка».

10 квітня 2017 року зареєстровано повідомлення та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00002114 за ст. 276 ч. 3 КК України.

Згідно висновку експерта № 208 від 11 квітня 2017 року при експертизі трупа ОСОБА_4 виявлено наступні тілесні ушкодження: забиту рану правої тімяно-скроневої ділянки, садна правої половини обличчя, крововиливи під м`яку мозкову оболонку правої скроневої частки та правої півкулі мозочку, садна в ділянці правої ключиці з переломом клювоподібного відросту правої лопатки, закритий багато уламковий перелом шийки правої плечової кістки, синець правого плеча, непрямий перелом 1 ребра справа по лопатковій лінії, розриви лонного зчленування, передніх зв`язок крижово-здухвинних з`єднань, розшарування підшкірної жирової клітковини нижньої половини передньої черевної стінки, 3 розриви брижі тонкої кишки, відкритий перелом середньої третини правого стегна, поширена рвана рана лівого стегна, синець лівої гомілки, непрямі переломи 2-5 ребер по середньо-ключичній лінії без крововиливу навколо, які могли утворитися посмертно, можливо при виконанні непрямого масажу серця.

Смерть ОСОБА_4 настала внаслідок множинних ушкоджень кісток скелету і внутрішніх органів з розвитком шоку. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Аналіз зібраних матеріалів за фактом смерті громадянки ОСОБА_4 свідчить про те, що в даному випадку відсутній склад злочину, передбачений ст. 276 ч. 3 КК України, а має місце нещасний випадок внаслідок порушень правил безпеки руху самою ОСОБА_4 .

Згідно постанови Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області про закриття кримінального провадження від 09 травня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00002114 за ст. 276 ч. 3 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України.

У постанові також вказано, що допитаний як свідок син померлої ОСОБА_1 повідомив, що близько 17 години 30 хвилин дізнався про те, що його матір ОСОБА_4 на переїзді станції «Тарасівка» збив потяг. Його матір користувалася слуховим апаратом.

Допитаний як свідок ОСОБА_6 повідомив, що 10.04.2017 року о 8 годині він заступив на чергування на переїзд № 876 станції «Тарасівка». Близько 16 години 45 хвилин переїзд зачинився, шлагбауми опустилися, включилися світлові та звукові сигнали. І в той час зі сторони с. Тарасівка по пішохідному переході стала йти жінка похилого віку. Він став їй кричати, що рухається поїзд, але вона не реагувала та помалу йшла далі. В той час проходив засилочний електропоїзд, який збив дану жінку.

Згідно з відповіддю регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 29.07.2021 на запит адвоката електропоїзд ЕР-9м №569 закріплено за виробничим підрозділом моторвагонне депо Фастів-1 регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». Машиніст електропоїзда ЕР-9м №569 ОСОБА_3 працює у виробничим підрозділом моторвагонне депо Фастів-1 регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» з 12 листопада 2004 року по теперішній час (а.с.10).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є синами ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу заявлених позовних вимог, позивачі посилались на те, що відповідач, будучи власником джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати їм моральну шкоду, яка була спричинена смертю їхньої матері незалежно від вини.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судом встановлено, що смерті потерпілої сприяло порушення нею самою Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, але зазначене не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, проте, підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування. Обставин непереборної сили або умислу потерпілої судом встановлено не було. Суд прийшов до висновку, що позивачам завдано моральну шкоду, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть матері, порушенням укладу їх життя, неможливості відновити становище, яке існувало до смерті матері. Факт загибелі ОСОБА_4 є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і осоновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення непереборної сили або умислу потерпілої, покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Суд встановивши, що причиною загибелі ОСОБА_4 є потрапляння під потяг у зв`язку з її необережністю, а саме порушенні Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, внаслідок чого остання отримала множинні тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, вірно зробив висновок, що ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що обставини щодо спричинення шкоди виникли не з вини відповідача, а з необережності самої потерпілої, ці обставини не є підставою для відмови у захисті порушеного права позивачів, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без наявності вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

При цьому матеріали справи не містять, а судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблої.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанцій, що позивачам завдано моральну шкоду, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть матері, порушенням укладу їх життя, неможливості відновити становище, яке існувало до смерті матері. Факт загибелі ОСОБА_4 є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд правильно врахував факт наявності необережності потерпілої у нещасному випадку, характер та обсяг страждань позивачів з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у їх життєвих обставинах.

З урахуванням допущеної необережності самою потерпілою, суд першої інстанції вірно визначив розмір моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн кожному з позивачів.

За таких обставинах, врахувавши фактичні обставини справи, поведінку потерпілої, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди відповідає глибині та тривалості моральних страждань позивачів та є обґрунтованим, оскільки судом першої інстанції у повній мірі враховано принципи розумності, виваженості та справедливості при визначенні такого розміру моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛвід 12 липня 2007 року).

Отже, суд встановив вказані обставини та дав належну оцінку доказам, наданим позивачами на підтвердження заявлених ними вимог, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшокдуванню моральної шкоди.

Відповідно до ст.12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодних доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містять.

Таким чином доведеним є те, що смерть потерпілої настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки -потягом, належним відповідачу, вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, а смерті потерпілої сприяла її власна необережність.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 355/981/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи відповідача щодо необхідності зменьшення розміру відшкодування базуються на прикладах судової практики, де шкода була завдана за інших обставин, а тому не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки суд врахував фактичні обставини конкретної справи, а саме факт особистої недбалості та необережності потерпілої, її поведінку, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним в відзиві на позовну заяву, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявником норм закону.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо судового спору.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких не прийняв до уваги заперечення відповідача та правильно визначив наявність підстав для відшкодування шкоди, та при визначенні розміру моральної шкоди врахував грубу необережність потерпілої та інші обставини, суд виходив з засад розумності та справедливості.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Гаркавенком Ігорем Григоровичем, залишити без задоволення.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна