УХВАЛА

22 травня 2024 року

м. Київ

справа № 524/5846/21

провадження № 61-12345св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи:приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Денис Олександрович, приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночка Олександр Вікторович, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 лютого 2023 року в складі суді ОСОБА_5 та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2023 року в складі колегії суддів: Абрамова П. С., Одринської Т. В., Панченка О. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Денис Олександрович, приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночка Олександр Вікторович, ОСОБА_3 , про витребування квартири від добросовісного набувача,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив витребувати у ОСОБА_2 як добросовісного набувача квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником спірної квартири, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 03 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В.

Оскільки проживати у спірній квартирі позивач не мав наміру, він звернувся до ріелтора з метою подальшої здачі квартири в оренду та на її вимогу передав оригінали правовстановлюючих документів на вказану квартиру для укладання договору оренди спірного майна.

Позивач зазначав, що у березні 2019 року його викликали до поліції для допиту як свідка у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 15, частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. Від слідчого йому стало відомо, що ОСОБА_3 намагався продати належну йому іншу квартиру, пред`явивши нотаріусу підроблений паспорт на його ім`я. Після цього він подав заяву про втрату власного паспорта громадянина України та 09 квітня 2019 року отримав новий паспорт.

Згодом позивачу стало відомо, що вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 10 червня 2019 року у справі № 524/3999/19 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 15, частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України, у тому числі, цим вироком встановлено використання засудженим підробленого паспорта на його ім`я.

Надалі позивачу стало відомо, що 17 липня 2018 року приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Д. О. посвідчив договір купівлі-продажу належної йому спірної квартири, на підставі якого право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 . Факт укладення вказаного договору купівлі-продажу позивач заперечував, вказував, що не підписував такий договір та наміру продавати квартиру не мав, а тому прохав витребувати квартиру у відповідача у порядку статті 388 ЦПК України як такої, що вибула поза його волею як власника.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 09 лютого 2023 року Автозаводський районний суд м. Кременчука відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не укладав оспорюваний правочин. Крім цього, суд врахував показання свідка ОСОБА_6 , який є чоловіком відповідача та який був присутній під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири. Свідок підтвердив те, що саме позивач підписував договір купівлі-продажу квартири та отримував кошти за договором.

Постановою від 06 липня 2023 року Полтавський апеляційний суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовив. Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночки О. В. задовольнив частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 лютого 2023 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, а саме суд розглянув справу за відсутності третьої особи у справі - приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночки О. В., належним чином не повідомленої про засідання суду, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом витребування майна є належним та ефективним, однак позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира вибула з його власності поза його волею, через шахрайські дії іншої особи, а також доказів, які б підтверджували факт непідписання ним договору купівлі-продажу спірної квартири від 17 липня 2018 року.

Суд відхилив доводи ОСОБА_1 про ухилення відповідача від проведення експертизи та незастосування судом першої інстанції наслідків такого ухилення, вказавши про те, що у відповідача не витребувався оригінал спірного договору для забезпечення проведення експертизи, призначеної у справі, відповідно, про наслідки ухилення від надання в розпорядження експерта документа відповідач не попереджалася. Тому підстав вважати, що відповідач у справі ухилилася від надання в розпорядження експертів оригіналу договору купівлі-продажу від 17 липня 2018 року, не вбачається.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 серпня 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 лютого 2023 року і постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року в справі № 143/280/17, від 02 вересня 2020 року в справі № 569/24347/18, відповідно до яких поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання. Також вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо допущених судом першої інстанції норм процесуального права (пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди, встановивши фактично укладеним договір купівлі-продажу від 17 липня 2018 року, керувалися лише показаннями свідка ОСОБА_6 , який є чоловіком відповідача, та поясненнями самої ОСОБА_7 у судовому засіданні, які вказували на те, що саме позивач підписував оспорюваний правочин та отримував кошти за продаж спірної квартири. Під час встановлення судами вказаних обставин суди залишили поза увагою те, що для впізнання особи, що була присутня під час укладення договору купівлі-продажу від 17 липня 2018 року, суд надав свідку ОСОБА_6 неякісну фотокопію паспорта, що надавалась слідчим на витребування доказів у справі.

Також вказує на те, що суди, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав ненадання позивачем належних і достатніх доказів, які б підтверджували те, що він не підписував оспорюваний правочин, не врахували тієї обставини, що належним доказом непідписання договору може бути висновок почеркознавчої експертизи, про проведення якої позивач просив суд шляхом подання відповідного клопотання, яке суд задовольнив, однак у подальшому скасував протокольною ухвалою у зв`язку з тим, що відповідач та Кременчуцький РУП ГУНП в Полтавській області втратили оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири, без якого неможливо провести експертизу. Позивач вважає, що під час встановлення сукупності вказаних обставин суд повинен був застосовувати приписи статті 109 ЦПК України.

На думку позивача, пояснення сторони відповідача у судовому зсіданні достовірно свідчать, що станом на 13 грудня 2021 року примірник договору купівлі-продажу спірної квартири був у її володінні, однак, знаючи вагомість цього доказу для проведення експертизи, вона його не надала, що свідчить про недобросовісність відповідача. Враховуючи процесуальну поведінку відповідача, вважає, що були наявні всі підстави для визнання судом факту підписання договору купівлі-продажу від 17 липня 2018 року не позивачем, а іншою особою.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 через представника адвоката Михайлюка К. А. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому

вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Автозаводського районного суду м. Кременчука.

Справа надійшла до Верховного Суду у жовтні 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О. В. за реєстровим номером 832, належала спірна квартира (т. 1, а. с. 8-10).

17 липня 2018 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42085917, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокоп Д. О. вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 27066416 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру. Підставою для державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем став договір купівлі-продажу від 17 липня 2018 року, за змістом якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність спірну квартиру (т. 1, а. с. 7, 52, 69).

Оригінал договору купівлі-продажу у матеріалах справи відсутній.

У провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України перебуває кримінальне провадження від 07 лютого 2019 року № 000490 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою та четвертою статті 358, частиною другою статті 15, частинами третьою та четвертою статті 190, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 365-2 КК України. У межах вказаного кримінального провадження у нотаріуса Прокопа Д. О. були вилучені матеріали реєстраційної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 17 липня 2018 року спірної квартири. Відомостей про призначення та проведення в межах вказаного кримінального провадження почеркознавчої експертизи щодо підпису у договорі купівлі-продажу від 17 липня 2018 року сторони не надали та суд першої інстанції у передбаченому законом порядку не випробовував. Відомості про притягнення будь-якої особи до кримінальної відповідальності в межах вказаного кримінального провадження про факта шахрайських дій щодо відчуження квартири за договором купівлі-продажу від 17 липня 2018 року відсутні (т. 1, а. с. 67-92).

Відповідно до відповіді Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області від 18 листопада 2021 року ОСОБА_1 із заявами про втрату чи викрадення паспорта та правовстановлюючих документів на спірну квартиру в період з травня 2018 року до червня 2021 року до Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області не звертався (т. 1, а. с. 50).

Ухвалою суду першої інстанції від 03 листопада 2021 року за клопотанням позивача було витребувано, серед іншого, від приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопа Д. О. копію договору купівлі-продажу від 17 липня 2018 року (т. 1, а. с. 42, 43).

На вказану ухвалу нотаріус повідомив, що всі документи щодо реєстрації договору купівлі-продажу від 17 липня 2018 року вилучені у нього на підставі ухвали слідчого судді у справі № 554/1212/19 (т. 1, а. с. 51).

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06 червня 2022 року (т. 1, а. с. 134) задоволено клопотання сторони позивача, призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені такі питання:

1. Чи виконаний рукописний текст у договорі купівлі-продажу, посвідченому 17 липня 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Д. О., в графі «продавець» ОСОБА_1 чи іншою особою?

2. Чи виконаний підпис у договорі купівлі-продажу, посвідченому 17 липня 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Д. О., в графі «продавець» ОСОБА_1 чи іншою особою?

3. Чи виконаний підпис у договорі купівлі-продажу, посвідченому 17 липня 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Д. О., в графі «продавець» іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .?

Вказаною ухвалою для забезпечення проведення експертизи витребувано у Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області оригінал договору купівлі-продажу, посвідчений 17 липня 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом Д. О.

На викання вказаної ухвали слідчий Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області повідомив суд, що в матеріалах кримінального провадження № 000490 відсутній оригінал договору купівлі-продажу від 17 липня 2018 року (т. 1, а. с. 138, 180).

Відповідно до протоколу судового засідання 13 грудня 2022 року суд першої інстанції протокольною ухвалою скасував ухвалу від 06 червня 2022 року про призначення експертизи (т. 1, а. с. 183).

Свідок ОСОБА_6 в суді першої інстанції вказав, що є чоловіком відповідача ОСОБА_2 та був присутній під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири. Під час повторного допиту свідку було пред`явлено копію паспорта громадянина України на ім`я позивача. Свідок підтвердив те, що саме позивач підписував договір купівлі-продажу квартири та отримував кошти за договором.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 лютого 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2023 року з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, закриваючи касаційне провадження у цій справі

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

22 листопада 2023 року Рішенням Конституційного Суду України № 10-р(II)/2023 пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним).

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення у ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Установлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Касаційну скаргу на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 лютого 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2023 року ОСОБА_1 подав 16 серпня 2023 року.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2 684,00 грн.

Предметом спору у цій справі є витребування майна, а саме спірної квартири.

У пункті 2 частини першої статті 176 ЦПК України встановлено, що ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме відповідно до договору купівлі-продажу спірної квартири вартість квартири становить 260 017,00 грн.

Отже, ціна позову в цій справі становить 260 017,00 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн).

Тобто справа відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України є справою з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Необхідність розгляду справи в касаційному суді заявник мотивує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики в частині визначення поведінки відповідача, який приховує оригінал оспорюваного правочину, що унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи, а також щодо шахрайських дій з нерухомим майном на території України.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Наведені заявником обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки заявник на обґрунтування своїх доводів не навів переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували б те, що касаційна скарга має бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Крім того, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить виняткове значення для позивача. У справі відсутня необхідність у формуванні чи суперечливість у практиці застосування статей 387, 388 ЦК України.

Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у такій скарзі.

З урахуванням статусу Верховного Суду в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися стосовно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» («Леваж Престасьон Сервіс проти Франції») від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії») від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії») від 19 грудня 1997 року, § 36).

Представник ОСОБА_1 адвокат Красницька Я. С. подала касаційну скаргу на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити.

Отже, оскаржувані судові рішення ухвалені у малозначній справі. За таких обставин касаційне провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, статтями 19, 260, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 лютого 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Прокоп Денис Олександрович, приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ганночка Олександр Вікторович, ОСОБА_3 , про витребування квартири від добросовісного набувача, закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк

О. М. Ситнік