ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7019/21Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/815/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

секретар - Сович Н.А.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Магдич Ольга Олександрівна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2024 року, ухвалене суддею Братасюком В.М. у цивільній справі №595/2335/23 за позовом ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , через представника - адвоката Магдич О.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору купівлі продажу приміщення від 23.01.2020 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що станом на час звернення з даним позовом у провадженні суду перебуває справа про визнання ОСОБА_1 недієздатним та призначення його матері ОСОБА_2 опікуном. Рішення у справі ще не ухвалене, однак уже є висновок судово- психіатричної експертизи №387 від 08.09.2020 року, згідно якого позивач виявляє ознаки параноїдальної шизофренії з безперервним перебігом, стабільним дефектом по змішаному типу, що досягає рівня хронічного психозу. Дані про психічне захворювання позивача зафіксовані в медичній документації з 2009 року, а отже щонайменше 11 років він страждає на розлади особистості і поведінки внаслідок органічного ушкодження головного мозку, а тому не може віддавати звіт своїм діям та керувати ними. Догляд за сином здійснює його мати ОСОБА_2 , оскільки він є самотнім, у шлюбі ніколи не перебував, дітей та близьких родичів, крім матері, не має.

23 січня 2020 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу приміщення, згідно з яким відчужив нежиле приміщення офісу відповідачу ОСОБА_5 .

Зазначений договір є недійсним, так як внаслідок тривалого психічного розладу ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, хоча ще й не був на цей момент визнаний недієздатним.

Оскільки правочин вчинено з порушенням ч.3 ст. 203 ЦК України, тому просив відповідно до ч.1 ст. 215, ч.1 ст. 225 ЦК України визнати зазначений правочин недійсним та застосувати наслідки недійсності, визначені ст. 216 ЦК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд безпідставно не застосував ч.1 ст. 225 ЦК України.

Суд прийшов до хибного переконання, що долучені відповідачем до відзиву на позов докази спростовують висновки трьох наявних у матеріалах справи медичних судово-психіатричних експертиз, які вказують на неспроможність підекспертного ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Висновок суду про те, що у період 2007-2010 років щодо квартири АДРЕСА_1 від імені ОСОБА_4 були вчинені ряд послідовних дій, спрямованих на реконструкцію даної квартири під нежитлове приміщення, що на думку суду свідчить, що станом на 23 січня 2020 року ОСОБА_4 міг розуміти значення своїй дій, є помилковим. Розрив у часі між датою укладення спірного правочину та датою вчинення цих дій є досить значним 10-13 років. В той же час висновок судово-психіатричної експертизи №387 від 08.07.2020 констатував недієздатність ОСОБА_4 . Цей висновок зроблений через неповних 8 місяців після укладення оспорюваного правочину. Суд помилково не взяв до уваги, що психічне захворювання розвивається та загострюється поступово, що і відображено у медичні документації ОСОБА_4 . Відтак в оцінці у сукупності доказів психічного стану особи в момент посвідчення оспорюваного договору більш інформативними є докази, максимально наближені по часу до дати вчинення правочину, аніж ті, що мали місце 10-13 років до цього. Крім цього, вчинення певних дій, навіть юридично значущих, не свідчить про дієздатність особи. Крім зовнішньої (формальної), тобто обєктивної сторони правочину є ще її субєктивна сторона. Саме з підстав дефекту субєктивної сторони правочину він підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Суд необгрунтовано відхилив належний та основний доказ висновок судово-психіатричної експертизи Хмельницької філії СЕ ДУ Інститут судової психіатрії №56 від 22.01.2024, покликаючись на те, що він є неконкретизований. Однак, якщо резолютивна частина висновку для суду виявилась неконкретною і суд не зміг зрозуміти словосполучення не міг повною мірою розуміти значення своїх дій і керувати ними, суд міг дослідити цей висновок повністю, зокрема у п.22 висновку зазначено про те, що ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Дане формулювання не містить словосполучення повною мірою, а тому не залишає простору для будь яких сумнівів. Крім того, суд міг би врахувати інший наявний у матеріалах справи висновок судово-медичної експертизи, проведеної в рамках цивільної справи окремого провадження про визнання ОСОБА_6 недієздатним.

Таким чином, належні докази медичного характеру суд відхилив без належного та достатнього обгрунтування.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши пояснення законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , її представника адвоката Магдич О.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Ленька Р.І., який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що стороною відповідача спростовано достатніми доказами висновки судової психіатричної експертизи. При цьому суд врахував, що у період з 2007 по 2010 роки ОСОБА_4 було замовлено виготовлення технічної документації та вчинено дії з реконструкції квартири у нежиле приміщення; у 2010 році ним було отримано свідоцтво про право власності; позивач здавав приміщення в оренду як фізична особа-підприємець. Навіть під час укладення спірного правочину позивач здійснював ряд логічних послідовних дій, котрі за визначенням не може вчиняти особа, яка не може надавати звіт своїм діям та подбати про себе. Під час правочину ОСОБА_4 вчиняв дії, які вчиняє людина виключно при здоровому глузді продаж приміщення вчинено за 200 000 грн, вказана сума сплачена покупцем готівкою і отримана ОСОБА_4 особисто ще до посвідчення договору; ОСОБА_4 надав особисто нотаріусу окрему заяву, що не перебуває у шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах, сплатив військовий збір.

Наявний у матеріалах справи висновок судово-психіатричної експертизи №56 від 22.02.2024 року суд оцінив критично, вважаючи неконкретизованим формулювання в резолютивній частині висновку, яке суд розцінив як припущення, а не твердження ОСОБА_4 станом на 23.01.2020 року не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Словосполучення не повною мірою не надає для суду чіткої відповіді, чи перебував цієї дати позивач у такому стані, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Також суд вказав, що експертами жодним чином не проаналізовано інших документів (окрім медичних), які були наявні у матеріалах даної цивільної справи, яка була надана в розпорядження експертів.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Обставини справи.

23 січня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 (продавець) продав, а ОСОБА_3 (покупець) купив належне продавцю нежиле приміщення офісу загальною площею 40,0 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_2 . Відчужуване приміщення належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Тернопільської міської ради 12 жовтня 2010 року, зареєстрованого ТОВ Міське бюро технічної інвентаризації 12 жовтня 2010 року, реєстраційний номер 18607392. Продаж приміщення за домовленістю сторін вчинено за 200 000 грн. Вказана сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем особисто до посвідчення договору. Договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстровано в реєстрі за № 219.

Як вбачається з довідки КНП Тернопільська обласна психоневрологічна лікарня Тернопільської обласної ради №2536 від 20.11.2019 року, ОСОБА_4 , 1978 р.н.., з 2009 року отримує медичну допомогу в лікаря-психіатра амбулаторно-поліклінічного відділення КНП Тернопільська обласна психоневрологічна лікарня ТОР, діагноз: параноїдна шизофренія. Являється інвалідом ІІ групи.

ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (після повторного одруження ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 ), що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12.11.1998 року.

Як вбачається з повторно виданого свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 від 30.05.2013 року, ОСОБА_10 змінив прізвище на ОСОБА_4 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 грудня 2021 року (справа №607/5849/20) ОСОБА_4 , 1978 р.н., визнано недієздатним. Призначено ОСОБА_2 опікуном над недієздатним ОСОБА_4 . Строк дії рішення встановлено 2 роки з дня набрання рішенням законної сили.

Висновком №387 від 08.09.2020 року проведеної у цивільній справі №607/5849/20 судової психіатричної експертизи встановлено, що ОСОБА_1 виявляє ознаки параноїчної шизофренії, безперервний перебіг, стабільний дефект по змішаному типу, що досягає рівня хронічного психозу, в силу свого психічного захворювання не може розуміти значення своїх дій і керувати ними.

У цивільній справі, що розглядається апеляційним судом, була проведена судово-психіатрична експертиза та надано висновок №269 від 19.07.2022 року. Згідно висновку експертів, ОСОБА_1 станом на 23.01.2020 року виявляв ознаки параноїдної шизофренії, безперервний перебіг, стабільний дефект по змішаному типу, що досягає рівня хронічного психозу. Станом на 23.01.2020 року ОСОБА_1 в силу свого психічного захворювання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Оскільки при проведенні експертизи №269 експертами було допущено ряд порушень, в тому числі щодо порядку збирання медичної документації, тому за клопотанням позивача ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 6 лютого 2023 року було призначено повторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Хмельницької філії судово психіатричних експертиз КНП Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги Хмельницької обласної ради ( с.Скаржинці Хмельницького району).

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта №56 від 22 січня 2024 року (п.23), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 23.01.2020 року страждав на хронічно-протікаюче психічне захворювання параноїдну шизофренію, безперервний перебіг, стабільний дефект по змішаному типу, станом на 23.02.2020 року не міг повною мірою усвідомлювати значення своїй дій та керувати ними.

У пункті 22 зазначеного експертного висновку (обгрунтування та пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні обєктів експертизи), ОСОБА_1 вперше лікувався у психіатричному стаціонарі з 15 жовтня по 16 листопада 2009 року (ТОККПНЛ) з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, синдром Кандінського-Клерамбо. В подальшому неодноразово лікувався у вищевказаному закладі, госпіталізації були повязані з проявами неадекватної поведінки, порушеннями мислення, характерними для шизофренічного процесу, розладами сприйняття, емоційно-вольовими порушеннями, порушеннями критики. З 1 по 4 листопада 2019 року знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, параноїдний синдром. Під час госпіталізації відмічалися порушення мислення, а саме непослідовність, зісковзування, паралогічність, порушення в емоційно-вольовій сфері, ослаблення вольових процесів. З 7 по 24 квітня 2020 року також перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, стабільний дефект психіки за змішаним типом. Спостерігалась аналогічна симптоматика. В подальшому також неодноразово перебував на лікування у вищевказаному закладі. Являється інвалідом ІІ групи довічно. Комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_1 станом на 23 січня 2020 року страждав на хронічно-протікаюче психічне захворювання параноїдну шизофренію, безперервний перебіг, стабільний дефект по змішаному типу, у звязку з чим не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 3 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Згідно зі статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може предявити її опікун.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі ч.1 ст. 225 ЦК України повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоч б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсними із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі, йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Наведене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

У даній справі наявність в ОСОБА_1 психічного розладу з 2009 року встановлена у визначеному законом порядку. У звязку з наявністю психічного розладу йому у 2012 році встановлено ІІ групу інвалідності.

Абсолютна неспроможність ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними станом на момент вчинення спірного правочину 23 січня 2020 року доведена належним доказом - висновком судово-психіатричного експерта №56 від 22.01.2024 року, якому суд першої інстанції не надав належної оцінки.

Відхиляючи висновок судово-психіатричної експертизи №56 від 22 січня 2024 року, суд першої інстанції зіслався на неконкретне формулювання, а саме словосполучення у п.23 висновку не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що саме таке формулювання було зазначене в ухвалі про призначення експертизи, а також не звернув увагу, що у п.22 експертного висновку вказано про те, що ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, без вживання словосполучення повною мірою.

Відповідно до ч.5 ст. 102 ЦПК України суд має право за заявою учасників або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

Отже, якщо певні формулювання експертами відповідей на поставлені судом питання викликали сумніви та суд вважав їх нечіткими, суд повинен був заслухати усні пояснення експертів та врахувати висновок у цілому, а не лише пункт 23.

Із змісту висновку судово-психіатричного експерта №56 від 22.01.2024 року вбачається, що експертами було використано при проведенні експертизи матеріали даної цивільної справи, медична карта амбулаторного хворого № 556/1Д з ТОККПНЛ, медико-експертна справа №199 психіатричної МСЕК; медичні карти стаціонарного хворого за 2009-2023 роки з КНП ТОККПНЛ.

У пунктах 21-22 висновку судово-психіатричного експерта №56 детально проаналізовано, обгрунтовано психічний стан ОСОБА_4 .

Експертами взято до уваги, що у 2009 році ОСОБА_4 був взятий на диспансерний облік в КНП Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня ТОР та з 2009 року отримував медичну допомогу у лікаря-психіатра КНП Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня ТОР, діагноз: параноїдна шизофренія, з 2009 по 2024 роки щорічно багаторазово проходив стаціонарне лікування у зазначеному медичному закладі (з 5 жовтня по 16 листопада 2009 року, з 27 січня по 6 лютого 2010 року, з 15 серпня по 12 вересня 2011 року, з 11 листопада по 6 грудня 2011 року, з 13 лютого по 29 березня 2012 року, з 12 березня по 5 квітня 2013 року, з 5 червня по 1 липня 2013 року, з 22 по 31 жовтня 2013 року, з 31 жовтня по 14 листопада 2013 року, з 24 лютого по 26 березня 2014 року, з 16 по 28 квітня 2014 року, з 3 березня по 2 квітня 2015 року, з 25 листопада по 30 грудня 2015 року, з 12 жовтня по 22 листопада 2016 року, з 25 по 29 вересня 2017 року, з 2 по 23 лютого 2017 року, з 1 по 4 листопада 2019 року, з 7 по 24 квітня 2020 року, з 2 по 23 червня 2020 року, з 3 по 24 вересня 2021 року, з 5 по 29 листопада 2021 року, з 7 по 25 березня 2022 року, з 3 по 16 червня 2022 року). Госпіталізації були повязані з проявами неадекватної поведінки, порушеннями мислення, характерними для шизофренічного процесу, розладами сприйняття. При кожній госпіталізації в медичній документації, окрім інших ознак психічного стану ОСОБА_4 , відмічено порушення в емоційно-вольовій сфері, ослаблення вольових процесів. Зокрема, при госпіталізації, яка мала місце незадовго до укладення оспорюваного правочину ( з 1 по 4 листопада 2019 року), в ОСОБА_4 відмічалися порушення мислення, а саме непослідовність, зісковзування, паралогічність, пришвидшене за темпом, відповіді не завжди по суті, відмічалися активні маячні ідеї відношення, стосунку, обкрадання, порушення в емоційно-вольовій сфері, ослаблення вольових процесів. З аналогічною симптоматикою ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні через 2, 5 місяців після укладення спірного правочину (з 7 по 24 квітня 2020 року).

Допитані у суді апеляційної інстанції експерти ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які проводили експертизу та надавали висновок судово-психіатричної експертизи №56 від 22 січня 2024 року, пояснили, що станом на 23.01.2020 року ОСОБА_1 абсолютно (взагалі, зовсім) не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вислів у п.22 не міг повною мірою жодним чином не свідчить про сумнів експертів щодо обсягу здатності ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Фраза не міг повною мірою була вказана у п.23 у звязку з тим, що так було поставлене питання в ухвалі суду про призначення експертизи. Разом з тим, у п.22 експертами вказано про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та керувати ними станом на 23 січня 2020 року. Експертний висновок слід оцінювати в цілому, в тому числі і розділ, в якому зазначено обгрунтування та пояснення даних про психічний стан особи.

Отже, висновок судово-психіатричної експертизи №56 від 22 січня 2024 року, з врахуванням усних пояснень щодо цього висновку експертів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , є належним доказом, який підтверджує психічний стан ОСОБА_4 станом на 23 січня 2020 року, а саме свідчить про абсолютну нездатність ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Врахувавши зовнішні обставини як такі, що спростовують належно обгрунтований висновок судово-психіатричної експертизи про внутрішній психічний стан ОСОБА_4 , суд першої інстанції не врахував, що такі зовнішні обставини мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи, що позивач був зареєстрований як ФОП у 2003 році, тобто ще до виявлення у нього психічного захворювання, виготовлення, отримання ним документації, вчинення певних дій щодо реконструкції квартири у нежитлове приміщення офісу у 2007-2010 роках є значно віддаленим у часі від вчинення оспорюваного правочину у січні 2020 року, тому такі дії жодним чином не можуть свідчити про психічний стан ОСОБА_4 та його здатність усвідомлювати значення своїх дій станом на 23.01.2020 року.

Також отримання у період 2019-2020 рік довідок, паспорта не спростовує висновок судово-психіатричної експертизи, так як станом на час отримання паспорта і вказаних довідок ОСОБА_4 не був визнаний недієздатним, а тому в органу ДМС України не було підстав для відмови у видачі паспорта, та відповідно в інших установ не було підстав для відмови у видачі довідок. При цьому, при видачі довідки про місце реєстрації, стан здоровя особи установи, що їх видають, не мають обовязку перевіряти стан психічного здоровя і можливість особи розуміти значення своїх дій. Щодо сплати коштів у виконавчому провадженні №55057911, що передувало підписанню спірного договору у матеріалах справи відсутні докази, що такі кошти сплачував особисто ОСОБА_4 .

Зовнішні прояви поведінки ОСОБА_4 під час вчинення спірного правочину, які не викликали у нотаріуса сумнівів у його здатності усвідомлювати значення своїх дій, внесення 01.07.2020 року запису до ЄДРЮОФО та ГФ про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_4 , не спростовують експертного висновку, зробленого спеціалістами у сфері психіатрії, про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Крім цього, щодо внесення 1 липня 2020 року запису про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_4 представник позивача пояснила у суді апеляційної інстанції, що такі дії були повязані з поданням 06.05.2020 року до Тернопільського міськрайонного суду заяви про визнання ОСОБА_4 недієздатним. Докази про те, що ОСОБА_4 особисто і без сторонньої допомоги вчинив усі дії щодо припинення його діяльності як ФОП, у матеріалах справи відсутні.

З врахуванням наведеного, у матеріалах справи наявні належні та достатні докази внутрішнього психічного стану ОСОБА_1 в момент вчинення правочину, які підтверджують, що в момент вчинення правочину договору купівлі-продажу від 23 січня 2020 року ОСОБА_1 був абсолютно неспроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Отже, наявні підстави для визнання недійсним відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України договору купівлі-продажу приміщення від 23 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним з таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo anteу фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).

За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається в його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію в натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України).

Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: 1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); 2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).

У такій категорії справ суд, задовольняючи вимогу сторони про повернення переданого за недійсним правочином майна, має також присудити стягнути з позивача на користь відповідача одержані за правочином кошти (повернути передане нею майно). Таке стягнення не є задоволенням окремої позовної вимоги, а є необхідним наслідком визнання недійсним правочину та задоволення вимоги про застосування реституції. Інше тлумачення статті 216 ЦК України, за якого відповідач має заявити вимогу про повернення йому переданого за недійсним правочином, покладатиме на відповідача непропорційний тягар у вигляді позбавлення його майна без повернення/ відшкодування всього, що інша сторона одержала на виконання недійсного правочину.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі №918/1043/21 (пункти 8.38, 8.45).

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщення, укладеного 23 січня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №219.

Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України слід зобовязати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 отримане за договором купівлі-продажу від 23 січня 2020 року приміщення по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 слід зобовязати повернути ОСОБА_3 одержані за договором купівлі-продажу від 23 січня 2020 року кошти у сумі 200 000 грн.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 було сплачено 32276,40 грн за проведення судово-психіатричної експертизи експертами Хмельницької філії СЕ ДУ ІСП МОЗ України та 1816 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, тому слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1816 грн та 32 276,40 грн за проведення експертизи.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення, укладений 23 січня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л.І., зареєстрований в реєстрі за №219.

Зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 отримане за договором купівлі-продажу від 23 січня 2020 року приміщення, що розташоване у АДРЕСА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 одержані за договором купівлі-продажу від 23 січня 2020 року кошти у сумі 200 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1816 грн та 32 276 грн 40 коп за проведення експертизи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 9 грудня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Костів О.З.