справа №932/1333/24
провадження №2/932/755/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря судового засідання: Дубовик К.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.03.2024 відкрито спрощене позовне провадження.

Узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 15.01.2019 між сторонами розірвано шлюб. При цьому сторони поділили спільне майно подружжя, зокрема квартира АДРЕСА_1 залишилася позивачу, а садиба в АДРЕСА_2 відповідачу. Позивачка не проживала у своїй квартирі. У свою чергу, відповідач продав вказану садибу та, з дозволу позивачки, вселився у спірну квартиру до того часу, поки не купить собі іншу квартиру. 03.11.2022 відповідач отримав в спадок іншу квартиру, проте із квартири позивачки не виселився. На даний час відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Мотиви відзиву зводяться до того, що вказана позивачкою квартира є спільним майном подружжя сторін спору, після розірвання шлюбу спільне майно подружжя не ділилося. Проживати в успадкованій квартирі йому важко, у зв`язку з її розташуванням та станом здоров`я, будинком в Обухівці сторони розпорядилися за взаємною згодою, він не чинить перешкоди позивачці в користуванні спільною квартирою.

Мотиви відповіді на відзив зводяться до наявності усної домовленості між сторонами про поділ спільного майна подружжя, що позивач сплачує комунальні послуги, які сам споживає та про те, що відповідач може проживати в іншій квартирі.

В судовому засіданні представники сторін надали пояснення, аналогічні заявам по суті справи.

Обставини, встановлені судом.

На підставі свідоцтва про право власності від 12.09.2006 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 . У вказаному свідоцтві вказано, зо воно видано замість договору купівлі-продажу від 12.03.1996.

В судовому засіданні представниця позивачки пояснила, що свідоцтво видано у зв`язку із переплануванням квартири.

Відповідачем надано суд копію договору купівлі-продажу квартири від 12.03.1996.

Місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 з 22.08.1996, ОСОБА_4 з 24.03.1997.

У паспорті громадянина України ОСОБА_3 міститься запис про реєстрацію шлюбу із ОСОБА_4 29.10.1981.

Вказаний шлюб розірвано 15.01.2019.

Із наданих позивачем інформаційних довідко з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що:

- будинок в АДРЕСА_2 , куплений ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2006 відчужено в користь третьої особи на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2020;

- за ОСОБА_4 зареєстровано право власності; квартира в м. Дніпрі на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.11.2022.

Відповідачем долучено квитанції про оплату комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 та медичні документи про наявність у нього цукрового діабету.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1 1211,20 грн.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

У відповідності до ст.163 ЖК України, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18, отже передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Висновки суду.

Заявляючи вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом (що пов`язується із відсутністю особи у житлі тривалий час), позивачка мотивує позов необхідністю його виселення.

При цьому доводи про закінчення строку проживання відповідача у житлі та чинення ним перешкод позивачці щодо користування таких житлом позивачкою не доведено.

Більше того, квартира АДРЕСА_1 була куплена сторонами спору під час перебування у шлюбі. Під час шлюбу було здійснено перепланування такої квартири.

Позивачкою не наведено мотивування того, що вказана квартира набута у її особисту власність. Більше того у позові позивачка визнає той факт, що така квартира набута у спільну власність подружжя.

При цьому позивачкою не надано доказів на підтвердження її тверджень про поділ спільного майна подружжя між сторонами.

За вказаних обставин вбачається, що вказана квартира належить спільно позивачу та відповідачу. Відтак відповідача не може бути визнано таким, що втратив право на користування квартирою, а також обмежено у праві користування квартирою шляхом виселення.

Доводи про відчуження відповідачем спільного будинку в смт. Обухівка не беруться до уваги, адже виходять за межі предмету дослідження у даному спорі.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню. Відповідачем не заявлялося до відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 31.05.2024.

Суддя: В.І. Цитульський