"25" березня 2024 р. Справа № 363/1372/24
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

25 березня 2024 року м. Вишгород

Суддя Вишгородського районного суду Київської області Рукас О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Вишгородської міської ради (адреса місцезнаходження: Київська область, м. Вишгород, пл. Шевченка, буд. 1; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14), про визнання права власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

20.03.2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява.

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що рішенням виконкому Хотянівської сільської ради від 24.01.2001 року № 04 ОСОБА_1 передано у приватному власність земельну ділянку площею 0,0606 га, для ведення садівництва, яка розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області. На підставі рішення сільської ради видано державний акт серії КВ ЗІ001796 від 18.12.2002 року. Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4379.

У подальшому вказаній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер :37:064:0156 та здійснено реєстрацію в Державному земельному кадастрі.

Позивач зазначає, що оскільки право приватної власності на вказану земельну ділянку було набуто до 01.01.2013 року, а з 01.01.2013 року відбулися зміни у законодавстві щодо запровадження системи реєстрації речових прав на нерухоме майно, то у ОСОБА_1 виникла необхідність у реєстрації права власності на належну їй земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Однак, 18.12.2023 року державним реєстратором було прийнято рішення № 70747027 про відмову в проведенні реєстраційних дій за відповідною заявою ОСОБА_1 . Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації речового права стало те, що у поданому оригіналі державного акту на земельну ділянку виявлено підчищення, що не дає змоги однозначно тлумачити їх зміст. Таке підчищення державним реєстратором було виявлено в графі зазначення прізвища голови Хотянівської сільської ради.

На підставі вищевикладеного, для забезпечення реєстрації речового права на належну їй земельну ділянку ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом до суду.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту (Постанова ВП ВС від 28.11.2018 року у справі № 490/5986/17-ц).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Визначальним критерієм здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, а визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії органу влади чи місцевого самоврядування.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір (Постанова ВП ВС від 28.11.2018 року у справі № 490/5986/17-ц).

З копії державного акту на право приватної власності на землю серії КВ ЗІ001796 від 18.12.2002 року вбачається, що на підставі рішення виконкому Хотянівської сільської Ради народних депутатів від 24.01.2001 року № 04 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0606 га. З вказаного документа також вбачається, що державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4379.

З довідки про присвоєння кадастрового номера земельної ділянки вбачається, що земельній ділянці, переданій ОСОБА_1 на праві приватної власності, присвоєно кадастровий номер :37:064:0156.

У свою чергу з витягу НВ-023 від 11.12.2023 року з Державного земельного кадастру про земельну ділянку судом встановлено, що вказана земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі, а в Поземельній книзі, яка є складовою частиною Державного земельного кадастру, власником цієї земельної ділянки вказується саме ОСОБА_1 . Документом, який є підставою для виникнення права власності, зазначається рішення виконкому Хотянівської сільської ради від 24.01.2001 року № 04, а документом, що посвідчує право власності державний акт від 18.12.2002 року КВ ЗІ001796.

Судом встановлено, що 14.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Вишгородської міської ради з заявою № 58534021 для здійснення реєстрації речового права на вказану земельну ділянку. Рішенням № 70747027 від 18.12.2023 року державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2 було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки у поданому державному акті КВ ЗІ001796 від 18.12.2002 року виявлено підчищення, що не дає змогу однозначно тлумачити їх зміст.

Як встановлено судом з витягу № 369645527 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у Державному реєстрі речових прав відсутні будь-які відомості щодо здійснення реєстрації речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :37:064:0156 за будь-якими особами, у тому числі за ОСОБА_1 .

Таким чином, з наданих матеріалів позовної заяви судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення органу місцевого самоврядування набула право приватної власності на визначену земельну ділянку. Набуття права власності на земельну ділянку та засвідчення набуття такого права здійснювалося у порядку, на підставах та відповідно до документів, що визначалися законодавством, яке діяло до 01.01.2013 року. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер, а сама земельна ділянка з відомостями про речове право на неї, що належить ОСОБА_1 , зареєстрована в Державному земельному кадастрі.

Після початку функціонування Державного реєстру речових прав та запровадження системи реєстрації речових прав на нерухоме майно, тобто після 01.01.2013 року, ОСОБА_1 звернулася до органу реєстрації речових прав з метою реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, однак отримала відмову у проведенні реєстраційних дій через невідповідність державного акту про право приватної власності встановленим законодавством вимогам.

При цьому, як слідує з позовної заяви та додатків до неї, будь-якого спору щодо прав на вказану земельну ділянку у ОСОБА_1 з третіми особами, крім державного реєстратора, немає. Дії щодо невизнання, оспорювання чи порушення права власності на земельну ділянку з боку третіх осіб не вчиняються. У Державному реєстрі речових прав відсутні будь-які офіційні відомості щодо належності речових прав на вказану земельну ділянку будь-яким особам.

У контексті цього суд звертає увагу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З наведеного слідує, що державна реєстрація речового права на нерухоме майно не є підставою для виникнення такого речового права, а лише засвідчує визнання державною виникнення в особи такого речового права, яке, у свою чергу, виникає з підстав, не заборонених чинним законодавством. Відомості Державного реєстру речових прав, не є абсолютними в аспекті їх достовірності, однак при цьому створюють спростовану презумпцію належності особі речових прав на нерухоме майно, відомості про які включені до реєстру.

Положеннями ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік підстав для відмови у проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації набуття, зміни чи припинення речового права. Вказаний перелік є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає. Як підстава для відмови у проведенні реєстраційних дій відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 24 вказаного Закону визначається ті обставини, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

У ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства.

Разом з тим, суд звертає увагу, що приписами вказаного нормативно-правового акту визначаються особливості державної реєстрації речових прав, зокрема, на земельні ділянки, що виникли до 01.01.2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначається, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 вказаного Закону державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, набутих та оформлених в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться без подання заявником документа, на підставі якого набуто речове право, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, у тому числі перенесеної із Державного реєстру земель, документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів.

У п. 53 Постанови КМУ від 25.12.2017 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі коли документ, що посвідчує набуття права власності або інших речових прав, похідних від права власності, реєстрацію яких було проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, втрачено, пошкоджено чи зіпсовано, державна реєстрація такого права власності або іншого речового права, похідного від права власності, може бути проведена за бажанням заявника на підставі відомостей Державного земельного кадастру чи відповідно на підставі відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на підставі відомостей таких носіїв інформації.

Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності або інших речових прав, похідних від права власності, на підставі відповідних документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на таких носіях інформації, з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.

З наведених положень вбачається, що реєстрація речового права на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому законодавством порядку до 01.01.2013 року, проводиться державним реєстратором без надання відповідних документів, але за умови наявності відповідних відомостей у Державному земельному кадастрі. При цьому втрата, пошкодження чи інші недоліки документа, на підставі якого виникло право власності на земельну ділянку, не є перешкодою для проведення державної реєстрації речового права, оскільки в такому випадку можуть використовуватися відомості Державного земельного кадастру, Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстри, ведення яких здійснювалося на паперових носіях інформації.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, наведені приписи чинного законодавства, суд приходить до висновку, що вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та вирішення справи по суті нерозривно пов`язано з оцінкою законності та обґрунтованості рішення державного реєстратора щодо відмови у проведенні реєстрації речового права ОСОБА_1 через недоліки наданого державного акту про право приватної власності.

У Постанові ВП ВС від 28.11.2018 року у справі № 490/5986/17-ц зроблено висновок, що при визначенні юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора критерієм такого розмежування є предмет оскарження. Якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора з приводу розгляду його заяви у контексті статті 24 Закону № 1952-IV, і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Відтак спір підлягає розгляду у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.

З урахуванням вищевикладеного, суд звертає увагу, що, подавши заяву про реєстрацію речового права на земельну ділянку, ОСОБА_1 стала учасником публічно-правових відносин, які виникли на підставі її заяви між нею та державним реєстратором як суб`єктом владних повноважень, що виконує управлінські функції. Метою вступу у вказані публічно-правові відносини була реєстрація ОСОБА_1 свого речового права на земельну ділянку, що виникло до 01.01.2013 року. Вказане речове право належить їй на підставі документів, виданих та оформлених відповідно до законодавства, що діяло до 01.01.2013 року. Будь-якого спору щодо речового права на земельну ділянку з третіми особами немає, будь-яких відомостей щодо реєстрації цього речового права у Державному реєстрі речових прав за заявами інших осіб також немає. У ході цих публічно-правових відносин між ОСОБА_1 та державним реєстратором виник публічно-правовий спір з приводу можливості проведення реєстраційних дій вказаного речового права у зв`язку з виявленими недоліками поданих документів. Разом з тим, державним реєстратором не ставиться під сумнів наявність у ОСОБА_1 самого речового права, не заперечується його виникнення, не оспорюється його існування та в будь-який інший спосіб не порушується. Судом також встановлено, що вимоги щодо реєстрації речового права не є похідними від будь-якого іншого спору щодо цього майна та не пов`язані з його вирішенням.

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються розгляду та оцінки виконання державним реєстратором своїх владних (управлінських) функцій, як суб`єктом владних повноважень, у контексті вирішення публічно-правового спору, що виник з приводу розгляду заяви ОСОБА_1 про реєстрацію речового права у контексті ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто відмови у реєстрації речового права, спору щодо належності якого ОСОБА_1 чи будь-яким іншим третім особам немає. Таким чином, суд приходить до висновку, що спір, вирішення якого ставиться на розгляд суду ОСОБА_1 , є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

В аспекті вищевикладеного суд також звертає увагу щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

У п. 37 ПП Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності (Постанова ВП ВС від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18).

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що застосування конструкції речово-правового способу захисту права власності передбачає наявність не тільки підтвердженого належним чином права власності особи на певне майно, але і наявність порушення цього права з боку третіх осіб, зокрема, не визнання, оспорювання, у тому числі внаслідок втрати правовстановлюючих документів або за наявності останніх, однак за відсутності можливості зробити з них однозначний висновок про наявність в особи відповідного права власності на відповідне майно.

Відмова у державній реєстрації речового права ОСОБА_1 на земельну ділянку, оформлена відповідним рішенням державного реєстратора, як вбачається зі змісту останнього, не пов`язана з оспорюванням, невизнанням самого права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку або тим, що з наданих документів не вбачається виникнення права власності або таке виникнення не є очевидним. У свою чергу відмова у державній реєстрації пов`язана з недоліками правовстановлюючого документа, що, однак, не мають відношення до суті виникнення самого речового права та підтвердження його належності саме ОСОБА_1 .

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на обставини і факти, викладені у позовній заяві, додані до позовної заяви додатки, враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства щодо реєстрації речових прав на земельні ділянки, які виникли до 01.01.2013 року, які передбачають можливість реєстрації без правовстановлюючих документів на підставі відомостей земельного кадастру, який містить відомості щодо земельної ділянки позивачки, а також альтернативну можливість реєстрації за наявності недоліків правовстановлюючих документів, а також зважаючи на те, що право власності ОСОБА_1 третіми особами не оспорюється та не порушується, окрім як відмови державного реєстратора, вчиненої ним при виконанні управлінських функцій та з інших підстав, аніж наявність сумніву у виникненні речового права, то суд приходить до висновку, що виниклий спір не тільки є публічно-правовим, але і захист прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_1 буде ефективним за умови застосування арсеналу публічно-правових способів захисту порушеного права, зокрема, шляхом оскарження рішення державного реєстратора про відмову у реєстрації речового права та зобов`язання здійснення державної реєстрації.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 мають розглядатися у порядку адміністративного судочинства, то провадження у справі за позовом ОСОБА_1 не може бути відкрите у порядку позовного провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 186, 260-261, 353 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, про визнання права власності на земельну ділянку.

Роз`яснити ОСОБА_1 можливість розгляду її позовних вимог у порядку адміністративного судочинства окружним адміністративним судом, визначеним з дотриманням правил підсудності, передбачених КАС України.

Позовну заяву з додатками повернути позивачу.

Копію позовної заяви залишити в суді.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Суддя О.В. Рукас