Житомирський апеляційний суд
Справа №291/1270/23 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 10 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 291/1270/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Ружинська селищна рада Бердичівського району Житомирської області, про визнання права власності на житловий будинок і земельну ділянку за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 29 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В. у селищі Ружин,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, загальною площею 0,7128 га, яка розташована за тією ж адресою, за набувальною давністю.

Позов мотивував тим, що він є племінником ОСОБА_3 , який був власником житлового будинку, загальною площею 70,4 кв.м., що знаходитися за адресою: АДРЕСА_2 . Даний будинок був побудований його дядьком у 1972 році на належній йому земельній ділянці загальною площею 0, 7128 га, яка знаходилась в його користуванні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а спадкоємицею всього належного йому майна, стала його дружина ОСОБА_4 , якій 30 січня 1998 року на підставі рішення виконкому Вербівської сільської ради була передана у власність земельна ділянка, загальною площею 0,7128 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не мали власних дітей та інших родичів, які на момент їх смерті були зареєстровані або проживали разом із ними.

Спадкоємицею належного ОСОБА_4 майна, в тому числі спірних житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,7128 га, на підставі заповіту стала ОСОБА_2 .

У 2003 році після оформлення Свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_2 повідомила про те, що має намір продовжувати проживати в російській федерації і запропонувала йому придбати житловий будинок разом із земельною ділянкою.

16 серпня 2003 року між ними було укладено договір купівлі-продажу майна, який був зареєстрований в Вербівській сільській раді Ружинського району.

Після цього, він є фактичним власником зазначеного нерухомого майна і постійно здійснюю догляд за ним. Також ним було проведено капітальний ремонт житлового будинку, побудований стаціонарний паркан та висаджено багаторічні насадження.

17 березня 2009 року рішенням Вербівської сільської ради Ружинського району Житомирської області 27 сесії 5 скликання, номер житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 змінено на номер 21.

В 2020 році з метою приведення документів, які підтверджують його право власності на житловий будинок та земельну ділянку у відповідність до вимог чинного законодавства, він звернувся до Вербівської сільської ради, де йому було повідомлено, що договір, який був укладений між ним в сільській раді відсутній, а житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на померлу ОСОБА_4 .

Починаючи з 2003 по 2023 роки ОСОБА_2 на території України не з`являлась, долею житлового будинку не цікавилась, про свій намір розірвати укладений між ними договір купівлі - продажу земельної ділянки ніколи не заявляла.

Останній раз у 2020 році він та його дружина мали з нею телефонну розмову, де ОСОБА_2 повідомила, що будь-яких претензій на житловий будинок та земельну ділянку вона не має, та підтвердила факт укладення між ними договору купівлі-продажу земельної ділянки, але надати документи, які свідчать про її згоду на передачу їм у власність земельної ділянки, вона відмовилась.

Таким чином, він змушений звернутися до суду із позовною заявою про визнання за ним права власності на житловий будинок і земельну ділянку за набувальною давністю.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 29 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, позивач просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи.

Вказує, що на момент заволодіння вищезазначеним житловим будинком, не знав і не міг знати про неправомірність заволодіння майном, оскільки набув право власності на нього на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений між ним та спадкоємицею майна власниці будинку ОСОБА_2 та не міг передбачити втрату договору купівлі-продажу, а також відсутність з боку відповідачки дій щодо документального оформлення права на спадщину. Отже, заволодіння ним житловим будинком є добросовісним.

Оскільки, починаючи з 2003 року він відкрито та безперервно доглядає за житловим будинком та земельною ділянкою, то у зв`язку із втратою договору не може підтвердити правомірність його набуття.

Вважає, що ним дотримані, встановлені статтею 344 ЦК України, передумови для набуття права власності та житловий будинок за набувальною давністю.

Звертаю увагу суду на те, що у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України та розірвання дипломатичних відносин між двома країнами, укладення між ним та ОСОБА_2 нового нотаріально засвідченого договору купівлі - продажу житлового будинку є неможливим.

Таким чином, єдиним способом захисту його прав власності є визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю у судовому порядку.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити і надав пояснення. які відповідають доводам скарги.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачу достовірно відомо, що власником спірного нерухомого майна у порядку спадкування є відповідач ОСОБА_2 . За таких обставин, відсутні такі ознаки як добросовісність та безтитульність володіння нерухомим майном, що унеможливлює застосування статті 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 07 червня 2002 року виконкомом Вербівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с.10).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 20 серпня 2002 року вказаною сільською радою, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 (а.с.11).

Згідно копії державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЖТ 05-05-000ІІІ, виданого на підставі рішення виконкому 30 січня 1998 року Вербівської сільської ради народних депутатів, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,7128 га, що розташована на території Вербівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, призначена для ведення особистого підсобного господарства обслуговування житлових будівель та господарських споруд (а.с.12).

Із копії технічного паспорту, виготовленого 11 вересня 2002 року БТІ вбачається, що замовником була ОСОБА_4 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який має загальну площу 70,4 кв.м, побудований в 1972 році, інформація щодо правовстановлюючих документів на житловий будинок відсутня (а.с.13-16).

Згідно копії свідоцтва «Про право на спадщину за заповітом» від 15 серпня 2003 року ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,7128 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17).

Із копії довідки №419 від 26 березня 2020 року, виданої Вербівською сільською радою Ружинського району Житомирської області вбачається, що ОСОБА_3 разом з дружиною ОСОБА_4 були зареєстровані та проживали в селі по АДРЕСА_1 (а.с.18).

Відповідно до копії довідки Ружинської селищної ради Бердичівського району Житомирської області №109 від 01 серпня 2023 року ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_5 з 2002 року доглядають за будинком, який знаходиться за вищевказаною адресою та проводять поточні ремонти, обробляють присадибну земельну ділянку (а.с.19).

У копії виписки з погосподарської книги №2, особовий рахунок № НОМЕР_3 , виданої Ружинською селищною радою Житомирської області за №110 від 01 серпня 2023 року, видно, що на сторінці 31-32 за 2001-2005 роки, внесено запис про домогосподарство, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Розділ 1. Голова домогосподарства - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка фактично була власником житлового будинку, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Розділ 2. Житловий будинок 1968 року побудови, Загальна площа 77 кв.м, житлова площа 45 кв.м, будинок цегляний, не газифікований.

Розділ 3. Земля приватизована, всього 0,71 га, в тому числі для ОЖБ-0,2500 га, для ведення ОСГ-0,46 га. Знаходиться у постійному користуванні ОСОБА_1 (а.с.20).

Відповідно до копії довідки Бердичівського міжміського бюро технічної інвентаризації №564 від 03 квітня 2020 року, яка видана ОСОБА_2 , станом на 31 грудня 2012 року житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстрований по праву приватної власності за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок, виданого виконкомом Вербівської сільської ради 08 жовтня 2002 року (а.с.21).

Згідно копії довідки № 440 від 15 квітня 2020 року, виданої Вербівською сільською радою Ружинського району Житомирської області вбачається, рішення 27 сесії 5 скликання Вербівської сільської ради від 17 березня 2009 року «Про затвердження нумерації будинків» номер житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 змінено на 21 (двадцять один) (а.с.22).

За приписами статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, предметом спору у справі є визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, загальною площею 0,7128 га, яка розташована за тією ж адресою,

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Із змісту статті 344 ЦК України вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а тому встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України).

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що ним було проведено капітальний ремонт житлового будинку, побудований стаціонарний паркан та висаджено багаторічні насадження, а у зв`язку із втратою договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки у нього відсутня можливість у встановленому порядку підтвердити своє право власності на житловий будинок та земельну ділянку та оформити це право у встановленому законом порядку, тому вважає, що набув можливості ставити перед судом питання про визнання за ним права власності на спірне майно за набувальною давністю.

У Постанові пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови).

Із матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що позивач користується будинком і земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

У позові ОСОБА_1 зазначено, що на підставі заповіту посвідченого секретарем виконкому Вербівської сільської ради спадкоємицею належного ОСОБА_4 майна, стала ОСОБА_2 , що в свою чергу свідчить про обізнаність позивача про власника спірного об`єкту нерухомого майна, а це виключає можливість визнання за ним права власності на майно за набувальною давністю.

Доводи позивача про те, що він з 16 серпня 2003 року є фактичним власником зазначеного майна на підставі договору купівлі-продажу і постійно здійснюю догляд за житловим будинком і земельною ділянкою, а тому є всі підстави для визнання за ним права власності на спірне домоволодіння та земельну за набувальною давністю, безпідставні, оскільки сам по собі факт користування позивачем домоволодінням та проведення ремонтних робіт у будинку, не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Правозастосовча практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є незмінною та усталеною.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2022 року по справі № 547/200/21 вказав, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

А згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на спірне домоволодіння і земельну ділянку за набувальною давністю на підставі належним чином оцінених доказів у справі відповідає нормам статті 344 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення місцевим судом норм матеріального чи процесуального права при вирішенні даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 29 травня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 11 грудня 2024 року.