Справа № 161/7685/24
Провадження № 2/161/2683/24
У Х В А Л А

27 травня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.,

секретаря Дмитроци Б.М.,

розглянувши клопотання представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Сіщук Володимир Васильович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Луцького міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Сіщук Володимир Васильович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 24.04.2024 року у даній справі було відкрито провадження та вирішено розглядати в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

24.05.2024 року до суду надійшли письмові заперечення представника відповідача ТОВ «Споживчий центр», відповідно до змісту яких останній заперечував щодо вирішення спору в суді, оскільки відповідно до п.10.1 кредитного договору, укладеного між сторонами, ними погоджено передачу спору на вирішення третейського суду (за виключенням спорів про захист прав споживачів), а саме до постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, у зв`язку із чим просив залишити без розгляду вищевказану позовну заяву.

Дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до висновку, що останнє задоволенню не підлягає за наступних підстав.

Згідно п.6 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 21 грудня 2019 року між ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 21.12.2019-010000616 (а.с. 9-12).

Згідно ч.2 ст.12 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Такий документ повинен містити інформацію про: 1) дату укладення договору; 2) найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3) найменування продукції; 4) ціну; 5) строк виконання робіт (надання послуг); 6) інші істотні умови договору; 7) права та обов`язки сторін договору.

Згідно ч.2 ст.13 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договорів на відстані продавець(виконавець)повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість електронних комунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору.

Отже, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови.

У кредитному договорі № 21.12.2019-010000616 від 21 грудня 2016 року вказано, що позичальник підтверджує, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та в частині другій статті 12, частині другій статті13 Закону України "Про захист прав споживачів" йому надана. Для прийняття позичальником усвідомленого рішення та задля зручності надання інформації кредитор до укладення договору надав позичальнику всю необхідну інформацію у обсязі та формі, встановлених Законом України "Про споживче кредитування".

Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно п. 22 ст.1Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Кредитні договори, укладені фізичними особами з банками за своєю суттю є споживчими договорами і на них розповсюджуються положення Закону України "Про захист прав споживачів". При цьому частина 14 статті 6 Закону України "Про третейські суди" вказує на те, що третейські суди не мають права розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а його вирішення, незалежно від ініціатора судового розгляду, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону України "Про захист прав споживачів".

З урахуванням викладеного, суд вважає, що до даних правовідносин поширюються вимоги Закону України "Про захист прав споживачів".

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року в справі № 755/11648/15-ц, а також в постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 643/2870/18.

За таких обставин, суд вважає, що кредитний договір № 21.12.2019-010000616 від 21 грудня 2019 року за своїм змістом є договором про надання споживчого кредиту і тому заявлені вимоги підлягають розгляду в порядку загального судочинства.

Пунктом 10.1 кредитного договору № 21.12.2019-010000616 від 27 липн21 грудня 2019 року сторони визначили, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, окрім справ у спорах щодо захисту прав споживачів, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду № 007-2005 від 21 червня 2005 року, видане Київським міським управлінням юстиції), згідно з регламентом третейського суду. Розгляд здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід`ємною частиною даної третейської угоди, і з яким сторони ознайомились.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Згідно ч.3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, зважаючи, що кредитний договір № 21.12.2019-010000616 від 21.12.2019 року, укладений між сторонами, за своєю правовою природою є споживчим, тому третейське застереження, викладене в п.10.1 кредитного договору, не може бути виконане.

Законом України "Про третейські суди" виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Отже, суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що спір про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стосовно кредитного договору № 21.12.2019-010000616 від 21 грудня 2019 року необхідно розглядати судом загальної юрисдикції.

А тому, на підставі викладеного, суд вважає, що клопотання відповідача ТОВ "Споживчий центр" про залишення позову без розгляду до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст.197, 257-261 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

В задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Р.М. Кихтюк