Провадження № 2/369/6233/24
РІШЕННЯ

Іменем України

09.12.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Пінкеви Н.С.

при секретарі Липченко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс 1» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки -

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про стягнення нарахованої але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Технополіс 1» до травня 2024 року, звільнився за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП. У порушенням вимог трудового законодавства, у день звільнення з ним не проведено повний розрахунок. А саме не виплачено заробітну плату за період з лютого по травень 20243 року та не виплачено компенсацію за невикористані 8 днів відпустки в розмірі 25 557,24 грн. До вказаної суми також входить компенсація 30 днів відпустки: 167 538,86 грн.

Всі його вимоги залишились без належного реагування з боку відповідача.

На підставі ст.117 КЗпП товариство зобов`язано провести з ним повний розрахунок та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але небільше як за шість місяців, що становить 44 482,08 грн. (з 14 травня 2024 року).

Просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» заборгованість по заробітній платі в розмірі в розмірі 167 538,86 грн. (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку), та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 травня 2024 року до моменту розгляду справи в суді.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 червня 2024 року відкрито позовне провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс 1» розрахунковий листок або довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства щодо звільненого працівника ОСОБА_1 , який працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» та був звільнений та підставі п. 1 ст 36 КЗпП України за угодою сторін з посади продавця-консультанта департаменту роздрібної торгівлі та продажів, що підтверджується наказом Т01/10/05/001 від 10.05.2024 рок.

Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Заперечення щодо такого розгляду сторони у встановлений строк не направили.

Ухвалу про відкриття провадження по справі, позовну заяву з додатками отримано відповідачем ТОВ «Технополіс 1» ще 10 липня 2024 року.

Відзив до суду не подали, не надали суду й витребувану інформацію. Причини неможливості також суду не повідомили.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» з 23 листопада 2020 року.

З 13 травня 2024 року згідно наказу № Т01/10/05/001 від 13 травня 2024 року позивача було звільнено з посади продавця-консультанта Департаменту роздрібної торгівлі та продажів на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

В наказі про припинення трудового договору вказано: виплатити компенсацію за 30 невикористаних календарних днів відпустки.

У матеріалах справи відсутня довідка про борг підприємства на час звільнення позивача.

Щодо заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Таким чином, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені роботавцем у день звільнення цього працівника.

Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у визначені чинним законодавством строки не була виплачена у повному обсязі заробітна плата позивачу та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку, тобто не здійснений розрахунок з працівником у день звільнення позивача. Доказів протилежного суду подано не було.

Таким чином, перевіривши подані суду розрахунки (свій контрозрахунок відповідач також суду не надав), суд приходить до висновку, що невиплачена позивачу заробітна плата підлягає стягненню на його користь у розмірі 135 299,66 грн. та суму компенсації за невикористані 30 днів відпустки в розмірі 32 239,20 грн.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За приписами частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 березня 2020 року у справі № 569/6583/16-ц виклав правовий висновок, згідно з яким закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.

Позивач вказує, що неодноразово звертався до відповідача з проханням надати розрахунок про розмір середнього заробітку на момент звільнення, але станом на момент звернення із позовом звернення залишилися без відповіді, у зв`язку з чим позивачем самостійно здійснено розрахунок, який береться судом до уваги, враховуючи те, що відповідачем не надано жодних спростувань вказаного розрахунку.

Як вбачається з довідки про доходи позивача у листопаді 2023 року йому була сплачена заробітна плата у розмірі 48 258,27 грн., у грудні 2023 року 31 438,95 грн.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 1853,42 грн., сума якої підрахована так: 48 258,27 грн. (заробітна плата за листопад 2023 року) + 31 438,95 грн. (заробітна плата за грудень 2023 року) / (22 (кількість робочих днів у листопаді 2023 року) + 21 (кількість робочих днів у грудні 2023 року)).

З огляду на зазначені вище обставини, вбачається, що період затримки розрахунку при звільненні позивача складає: з 14 травня 2024 року по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, відтак до 14 листопада 2024 року - складає 133 робочих дні.

Враховуючи зазначене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає: 1853,42 грн. * 133 (робочих дні затримки) = 246 504,86 грн.

Враховуючи, що заробітну плату позивачу мали виплатити при звільненні, однак цього зроблено не було, то суд вважає, що є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відтак у цій частині суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи із розрахунків здійснених судом, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 246 504,86 грн.

З огляду на встановлене судом у сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Щодо витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Як вбачається з матеріалів справи 30 травня 2024 року між АО «Фещенко та Партнери» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги.

Представником позивача на підтвердження наданих витрат на правову допомогу було надано договір, додаткову угоду від 30 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги, відповідно до яких погоджено розмір винагороди: 20% від стягнутої заборгованості, що становить 42 404,19 грн. (як вказано у позовних вимогах).

За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Дослідивши, додані представником позивача, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи складність даної цивільної справи та часом витраченим адвокатом, кількість судових засідань, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 гривень, а відтак заявлена вимога підлягає задоволенню частково.

Щодо судового збору

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн., сплачений позивачем за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 21, 24, 47, 94, 95, 116 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 167 538,86 грн. (сто шістдесят сім тисяч п`ятсот тридцять вісім гривень 86 копійки), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 травні 2024 року по 14 листопада 2024 року у розмірі 246 504,86 грн. (двісті сорок шість тисяч п`ятсот чотири гривні 86 копійок), витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн. (двадцять тисяч грн.) та сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.).

Рішення може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС 1» (Код , місцезнаходження: 08130, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вулиця Велика кільцева, буд.4)

Повний текст рішення виготовлено 09 грудня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ