УХВАЛА

31 травня 2024 року

м. Київ

справа № 204/14627/23

провадження № 61-6932ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у провадженні за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», стягувач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну сторони у виконавчому провадженні шляхом заміни стягувача його правонаступником,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінстандарт») звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») на його правонаступника ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» у виконавчому провадженні, відкритому на підставі рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 19 грудня 2014 року у справі за позовом № 223/252/14-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 30 травня 2007 року №0.

Заява обґрунтована тим, що 30 грудня 2021 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 225/2, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором від 30 травня 2007 року №0, укладеним мiж АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «Укрфінстандарт».

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, заяву задоволено.

Замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» у виконавчому провадженні, відкритому на підставі рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 19 грудня 2014 року у справі № 223/252/14-ц.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що заявник на підставі договору факторингу набув право вимоги до боржників у відкритому виконавчому проваджені.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу місцевого суду, відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що вони бояться тиску зі сторони колекторської компанії, а квартира, на яку вони брали кредит, знаходиться у м. Вугледар, яке є знищеним, оскільки зазначені міркування не спростовують підстав для заміни сторони стягувача.

Посилання заявників на Закон України «Про споживче кредитування» апеляційний суд визнав безпідставним, оскільки вказаний закон не визначає порядок заміни стягувача у виконавчому провадженні.

У травні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року.

У касаційній скарзі заявники, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про заміну стягувача його правонаступником.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не застосовано зміни до Закону України «Про споживче кредитування», зокрема пункт 14 вказаного закону.

Заперечуючи проти заміни сторони стягувача, заявники вказують, що бояться тиску зі сторони колекторської компанії та особливостей роботи колекторів, пов`язаних із вибиванням боргу, хоча до січня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснювали погашення заборгованості за виконавчим листом, про що свідчить відповідь органу виконавчої служби та накладений арешт на грошові кошти в розмірі 169 776,00 грн.

Також, заявники вказують, що попередній стягувач ПАТ «УкрСиббанк» всупереч статті 1082 Цивільного кодексу України не повідомив боржників про відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частинами першою, другою статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина п`ята статті 442 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами для заміни кредитора у зобов`язанні є: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги є правонаступництвом, і такий правонаступник кредитора має право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Отже, за змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною у судовому процесі, необхідне встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав чи обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. В обох випадках для встановлення процесуального правонаступництва юридичної особи суд має визначити підстави такого правонаступництва, а також обсяг прав та обов`язків, який перейшов до правонаступника у спірних правовідносинах. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №264/5957/17 (пункти 29, 31)).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17 січня 2020 року у справі №916/2286/16 зробила висновок, що вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється судом з урахуванням положень статей 74-79, 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за перевірки та надання оцінки доказам, наданим в обґрунтування відповідної заяви, зокрема, їх достовірності та достатності для висновків про фактичний перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи на підставі правочину, якому має бути надана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду такої заяви, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі

№ 2-1383/2010 виснувала, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Тобто задоволення заяви про заміну сторони правонаступником здійснюється судом відповідно до норм матеріального і процесуального права, які не передбачають право суду надавати на цій стадії оцінку оспорюваним правочинам, що буде порушувати презумпцію їх правомірності.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 зазначено, що, вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни.

Таким чином, встановивши, що ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» набуло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 30 травня 2007 року № 0 шляхом укладення з ПАТ «УкрСиббанк» договору факторингу від 30 грудня 2021 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про заміну сторони стягувача правонаступником.

Довід касаційної скарги, що судами попередніх інстанцій не застосовано зміни до Закону України «Про споживче кредитування», зокрема пункт 14 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного закону, відповідно до змісту якого кредитор не здійснює заходи з врегулювання простроченої заборгованості, у тому числі через колекторські компанії, за договором про споживчий кредит, предметом забезпечення за яким є нерухоме майно, визначене підпунктами 1-3 пункту 8 цього розділу, у разі отримання від позичальника заяви про призупинення сплати грошового зобов`язання, Верховний Суд не приймає до уваги, оскільки наведена норма права не впливає на процедуру заміни сторони виконавчого провадження.

Також, Верховний Суд не враховує аргумент касаційної скарги, що попередній стягувач ПАТ «УкрСиббанк», всупереч статті 1082 Цивільного кодексу України не повідомив боржників про відступлення права грошової вимоги, оскільки наведене міркування стосується законності договору факторингу про відступлення права вимоги, водночас, як вже зазначено, під час вирішення питання про заміну сторони суд не здійснює оцінку законності правочину, за яким відбулася заміна правонаступника, при цьому діє презумпція правомірності договору до поки не буде встановлено протилежного.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм процесуального права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у провадженні за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», стягувач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про заміну сторони у виконавчому провадженні шляхом заміни стягувача його правонаступником.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян