Ухвала

31 травня 2024 року

м. Київ

справа № 357/10057/23

провадження № 61-7828ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року у складі судді: Бебешка М. М., та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Тетяна Володимирівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Т. В., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що на виконанні у державного виконавця Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Левенець Є. С. перебуває виконавче провадження № 50760961 з примусового виконання виконавчого напису № 644, винесеного 25 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 560 684,88 грн.

Позивач вважає, що вказаний напис не підлягає виконанню з наступних підстав. 29 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 560 684,88 грн, що на день позики дорівнювало еквіваленту 25 440 доларів США, з терміном повернення до 29 вересня 2015 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, 29 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який виступив майновим поручителем позивача, було укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_4 передав в іпотеку ОСОБА_3 квартиру під номером АДРЕСА_1 , заставна вартість предмету іпотеки склала 560 684,88 грн.

Через неповернення позичених коштів, ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Т. В., яка 25 березня 2016 року вчинила виконавчий напис про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 560 684,88 грн. За цим виконавчим написом міським відділом ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження НОМЕР_1, яке є не завершеним.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2016 року у справі № 381/1923/16-ц за позовом ОСОБА_3 звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ОСОБА_3 на квартиру під номером АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням встановлено, що на день його ухвалення інфляційне збільшення суми боргу становить 117 346,01 грн, а 3 % річних - 17 590,75 грн, всього 134 936,76 грн.

24 липня 2017 року ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_3 , продала вказану квартиру за ціною 196 209,10 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2018 року у справі № 357/9281/17 частково задоволено позов ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 29 липня 2015 року в розмірі 134 936,76 грн, що складається з 117 346,01 грн інфляційного збільшення суми боргу та 17 590,75 грн 3 % річних. Вказане рішення суду набрало законної сили 17 жовтня 2018 року.

За таких обставин, обов`язок позивача зі сплати основної суми боргу у розмірі 560 684,88 грн виконано повністю, а наявність на примусовому виконанні виконавчого напису № 644 від 25 березня 2016 року призводить до подвійної сплати боргу.

Позивач просив:

визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 644, виданий 25 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 560 684,88 грн та покласти судові витрати у справі на відповідача.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

28 травня року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Відповідно до статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Даний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 760/14438/15-ц (провадження №14-38цс18);

внаслідок заочного рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2016 року у справі № 381/1923/16-ц, відбулось одночасне звернення і на предмет іпотеки, і на суму боргу. При цьому, оскільки визнання права власності на предмет іпотеки відбулось поза межами виконавчого провадження та за відсутності актуальної оцінки вартості предмету іпотеки, державний виконавець не може врахувати таке відчуження для зменшення загальної суми боргу. Разом з тим, у абзаці 2 пункту 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення;

згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 19 травня 2020 року по справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19): «…звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. Разом із тим питання щодо виконання виданого кредитору виконавчого документа у разі, коли такий обов`язок боржника за таким виконавчим документом відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням (через виконання боржником, іншою особою тощо) підлягають вирішенню в порядку, передбаченому частиною другою статті 432 Цивільного процесуального кодексу України»;

якщо стягнення боргу відбувається на підставі виконавчого листа (судового рішення), то в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, загальна сума боргу має бути зменшена на вартість предмету іпотеки, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а боржник, в свою чергу, має право звернутися до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині, що дорівнює розміру вартості предмету іпотеки. Проте, коли стягнення за основним договором відбувається на підставі виконавчого напису нотаріуса, а згодом відбувається звернення стягнення на предмет іпотеки, то боржник має доводити, що нотаріус припустився помилки саме в момент видачі виконавчого напису. Тобто доводи боржника про повне погашення боргу за рахунок іпотечного майна не сприймаються судом як підстава для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, що призводить до безпідставного подвоєння боргу;

боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. При цьому законом не передбачено, що такі обставини мають існувати саме на момент вчинення виконавчого напису, тож такі обставини можуть виникнути згодом. За таких умов, суд першої та апеляційної інстанції мав би застосувати аналогію закону (частина друга статті 432 ЦПК України) та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

ОСОБА_1 укасаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки фактично при розгляді позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суди досліджують чи було порушено нотаріусом норми чинного законодавства саме під час вчинення нотаріального напису, навіть коли позовні вимоги обґрунтовано тим, що на даний час (не на момент вчинення напису), обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Разом з тим, коли суди розглядають заяву про визнання виконавчого документа (виданого судом) таким, що не підлягає виконанню, то виконавчий лист досліджується як на предмет помилкової видачі, так і на предмет відсутності обов`язку боржника. В свою чергу, такий різний підхід до вирішення однакових по суті питань, породжує нерівність між боржниками за виконавчими листами та виконавчими написами, порушує принцип правової визначеності та вносить хаос у судову практику. Окрім цього, ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує, що справа має виняткове значення для нього з огляду на суму боргу (560 684,88 грн), яка не зменшилась навіть після визнання за кредитором права власності на предмет іпотеки (квартиру). Наявність на примусовому виконанні виконавчого напису призводить до подвійної сплати боргу, адже продаж предмету іпотеки відбувся поза виконавчим провадженням та не враховується державним виконавцем. Проте особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, в чому проявляється виняткове значення для нього цієї справи. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для позивача.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Тетяна Володимирівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков