Справа № 740/1546/24
Провадження № 2-с/740/12/24
УХВАЛА

10 квітня 2024 року м. Ніжин

Суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області Шевченко І. М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області 21 березня 2024 року у справі за заявою Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості,

установив:

04 квітня 2024 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до суду заяву про скасування судового наказу, виданого Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області 21 березня 2024 року у справі № 740/1546/24 (провадження № 2-н/740/358/24) за заявою Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за період з 01 червня 2021 року по 29 лютого 2024 року в розмірі 3216,94 грн. На обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що звернення комунального підприємства до суду із заявою про видачу судового наказу є незаконним та безпідставним з огляду на те, що між нею та цим комунальним підприємством немає договірних відносин. Вона більше 8 років не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не є ні власником, ні співвласником указаної квартири. Крім того, надані заявником докази не є належними, оскільки фактично містять лише розрахунок заборгованості. Також до заяви додано клопотання про компенсацію витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Дослідивши матеріали заяви, суддя дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 171 ЦПК України у разі відсутності підстав для повернення заяви про скасування судового наказу, суддя не пізніше двох днів після її подання постановляє ухвалу про скасування судового наказу, в якій роз`яснює заявнику (стягувачу) його право звернутися до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Судовий наказ як особлива форма судового рішення за обставин, коли особа у поданій заяві про його скасування посилається на обставини, які підтверджують наявність між сторонами спору про право, не може вважатись обґрунтованим і підлягає скасуванню з наданням роз`яснення заявнику, що заявлені ним вимоги можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

З урахуванням викладеного, оскільки боржник заперечує наявність у нього заборгованості перед стягувачем, а зазначені у заяві про скасування судового наказу доводи боржника можуть бути перевірені судом лише під час розгляду справи в порядку позовного провадження, то на підставі до ч. 3 ст. 171 ЦПК України судовий наказ підлягає скасуванню.

При цьому заявник (стягувач), який звертався до суду із заявою про видачу судового наказу, не позбавлений права звернення до суду із тими самими вимогами в порядку позовного провадження в порядку, визначеному ЦПК України.

Щодо відшкодування витрат за правову допомогу, слід зазначити таке.

Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II ЦПК України «Наказне провадження». Указаний розділ ЦПК України окремо не встановлює порядку відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи, які понесені боржником.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, при цьому в силу принципу змагальності сторін, обов`язок доведення обставин, що мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, покладається саме на сторони в справі. Отже, стягувач за правилами наказного провадження буде позбавлений можливості довести неспівмірність заявлених вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу або погодитися з розміром цих витрат.

Судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів частин 3 та 8 ст. 141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 ст. 141 ЦПК України. Разом з цим ЦПК України не містить визначеного порядку розподілу судових витрат між учасниками наказного провадження, зокрема, не містить норми, відповідно до якої у випадку скасування судового наказу на заявника, за судовим наказом, покладався б обов`язок відшкодування боржнику судових витрат. Отже, судові витрати підлягають розподілу тільки за результатами розгляду справи. У справі наказного провадження спір між стягувачем та боржником суд не вирішує, а тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що клопотання про компенсацію витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 170, 171, 259 261 ЦПК України,

ухвалив:

Судовий наказ Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 березня 2024 року у справі № 740/1546/24 (провадження № 2-н/740/358/24) за заявою Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості скасувати.

Роз`яснити заявнику (стягувачу) Комунальному підприємству «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» право звернутися до суду з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя І. М. Шевченко