Справа № 585/16/24
Номер провадження 2/585/263/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2024 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді - Євтюшенкової В.І.,

з участю секретаря судового засідання - Ковган О.В.,

Справа № 585/16/24, провадження № 2/585/263/24

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у залі судових засідань у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні справу про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Представник позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» в особі директора товариства - Кашпур Максим Леонідович,

Представник відповідача адвокат Домашенко Денис Миколайович, який діє на підставі Ордеру на надання правничої допомоги серії АХ №11562 від 03.11.2023.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

До Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшла позовна заява ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 28.06.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання коштів у позику №2292409 після заповнення відповідачем відповідної електронної заявки на отримання фінансового кредиту на сайті первісного кредитора в мережі Інтернет.

26.08.2021 ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладання Договору №2292409, на умовах, визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор Т839, який боржником введено та відправлено.

Таким чином, 26.08.221 між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та відповідачем укладено Договір про надання коштів у позику №2292409 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» .

Відповідно до п. 1.2. Договору на умовах, встановлених Договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.

ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за Договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти.

Відповідач свої зобов`язання у повному розмірі не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість.

15.07.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» (Первісний кредитор) та позивачем (Новий кредитор) укладено Договір факторингу №2-15072022, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитору за Кредитними договорами та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги грошової кошти у сумі, що дорівнює ціні Договору факторингу у порядку та строки, встановлені Договором факторингу.

Відповідно до Додатку 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на дату відступлення права вимоги складала 34285,24 грн. і складається з 11481 грн. заборгованості по тілу кредиту, 22804,24 грн. заборгованості по відсотках.

Позичальник на користь нового кредитора жодних платежів станом на дату подання позову не здійснював, добровільно заборгованість не погашає, тому просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на свою користь 34285,24 грн. заборгованості за Договором про надання коштів у позику №2292409 від 26.08.2021 та судові витрати.

07.03.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він вказує, що позовна заява є незаконною та необґрунтованою, підстави для задоволення позову відсутні, а тому у його задоволенні має бути відмовлено у повному обсязі.

Свою позицію мотивує тим, що предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані із укладенням та виконанням договору від 26.08.2021 р. № 2292409. Позивач в обґрунтування своїх вимог зобов`язаний подати докази на їх підтвердження разом із позовною заявою. Чинним законодавством України встановлено обов`язкові вимоги, яким повинні відповідати докази.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви додано : 1) Оригінал платіжного доручення про сплату судового збору (для суду); 2) Копія кредитного договору №2292409 від 26.08.2021 року з додатками; 3) Копії матеріалів кредитної справи; 4) Копія листа від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» «Про детальний опис дій, вчинених сторонами для укладення договору № 2292409 від 26.08.2021»; 5) Копія розрахунку заборгованості за договором №2292409 від 26.08.2021; 6) Копія ДОГОВОРУ ФАКТОРИНГУ №2-15072022 від 15.07.2022 року; 7) Копія платіжного доручення щодо сплати Фактором Клієнту розміру фінансування по ДОГОВОРУ ФАКТОРИНГУ №2-15072022 від 15.07.2022 року; 8) Копія першої і останньої сторінки Додатку 1 (Реєстру боржників) до ДОГОВОРУ ФАКТОРИНГУ №2-15072022 від 15.07.2022 року; 9) Копія Витягу з Додатку 1 (Реєстру боржників) до ДОГОВОРУ ФАКТОРИНГУ №2- 1501 від 15.07.2022 року; 10) Копія Наказу про початок виконання обов`язків директора ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»; 11) Копія виписки з ЄДР щодо ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»; 12) Копія Статуту ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА»; 13) Копія позовної заяви та додатків до неї для відповідача. Зазначений перелік документів є вичерпним, жодних інших доказів до позовної заяви представником позивача разом із позовною заявою не надано. Проте з наданих разом із позовною заявою документів, вбачається, що копії документів в порушення п. 5.26. ДСТУ 4163:2020 та ст. 95 ЦПК України не засвідчені належним чином, а саме не містять відмітки про засвідчення копії з усіма встановленими законом елементами (ПІБ, статус та підпис особи, що засвідчує копії, дата засвідчення та слова «Згідно з оригіналом»), не засвідчені електронним цифровим підписом, не є електронними доказами або засвідченими у встановленому порядку паперовими копіями електронних документів. Тобто надані разом із позовною заявою докази не відповідають встановленим ст. 78 ЦПК України вимогам щодо допустимості та не можуть бути взяті судом до уваги взагалі.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, і саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Посилаючись на правову позицію, яку висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права, представник відповідача зазначає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки правила надання коштів у позику мають мінливий характер.

Також представник відповідача вказує на те, що зі змісту наданих позивачем документів вбачається, що у нижньому рядку останнього аркушу договору (а.с. 10) та останнього аркушу додатку 1 до договору (а.с. 11) наявний друкований запис «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Т839 26.08.2021 18:14:31 ОСОБА_1 », а у нижньому рядку останнього аркушу паспорту споживчого кредиту (а.с. 13) друкований запис ««26» серпня 2021, ОСОБА_1 26.08.2021 18:12:41 ОСОБА_1 ».

Норми чинного ЦПК України передбачають можливість доказування електронними доказами, в тому числі паперовими копіями електронних доказів. Проте візуальне відображення одноразового ідентифікатора, як засобу електронного підписання, у вигляді комбінації символів на паперовій копії договору, саме по собі не містить слідів активних вольових дій відповідача. Будь-які електронні докази, чи паперові копії електронних доказів, які пов`язували б наявність на договорі одноразового ідентифікатора саме з діями відповідача, направленими на укладення договору в матеріалах справи відсутні. Відсутні й докази того, що одноразовий ідентифікатор «Т839» генерувався на підставі заявки відповідача, що саме цей одноразовий ідентифікатор відправлявся відповідачу, коли і куди саме відправлявся, чи вводив відповідач для укладення договору саме цей ідентифікатор, куди вводив та за яких умов, про що та у якій формі повідомлявся при введенні ідентифікатора. Матеріали справи не містять належного підтвердження вчинення кредитором та відповідачем з використанням обчислювальної техніки дій, направлених на укладення саме такого договору, не містять відповідних метаданих з системи ІТС кредитора або пристрою відповідача, не містять «log» файлів програмного забезпечення з відомостями про обліковий запис відповідача, використовувану операційну систему, з інформацією про пристрій, інтернет провайдера або оператора мобільного зв`язку, використовуваних відповідачем, геолокацію та часові проміжки, ІР-адресу відповідача, відомостей про зв`язок ІР-адреси відповідача з процесом генерації одноразового ідентифікатора та його використанням, не містять файлів «кукі» (HTTP-cookie) з інформацією у вигляді текстових або бінарних даних про вхід (входи) відповідача в систему ІТС, її використання, навігацію по системі, тривалість сесії (сесій), збір статистики, тощо. Відсутність доказу хоча б одного з етапів в ланцюжку подій, пов`язаних зі створенням та використанням ідентифікатора, від передумов його генерації і надсилання відповідачу, до введення ідентифікатора відповідачем та відображення на договорі, позбавляють можливості дійти висновку, що надрукований на договорі запис з ідентифікатором підтверджує укладення такого договору.

Тобто надрукований на договорі та додатку 1 до договору запис «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Т839 26.08.2021 18:14:31 ОСОБА_1 », сформовано самим кредитором, а доказів, які б це спростовували, матеріали справи не містять.

Також доданим до позовної заяви листом про детальний опис дій, вчинених сторонами для укладення договору № 2292409 від 26.08.2021 позивач намагається підмінити належні засоби доказування відповідних обставин, а тому такий лист не є належним та допустимим доказом обставин, пов`язаних з укладенням договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови кредитного договору та саме ті, на які посилається позивач.

Вказує на те, що слід критично відноситися до наданого позивачем витягу з реєстру боржників (а.с. 23) підписаного лише позивачем, в той час, коли копія реєстру боржників (а.с. 22) підписаного обома сторонами договору факторингу, надана без відповідного аркушу, де вказаний відповідач. При укладенні договору із відповідачем, кредитор не дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими кредитор. Доказів, протилежного, у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, банком не надано. За встановлених обставин надані паперові копії договору, додатку 1 до договору та паспорту споживчого кредиту не можуть бути належними доказами факту укладення кредитного договору, а й, відповідно, доказом саме тих умов договору, на які посилається позивач у позовній заяві (строки, розмір та порядок сплати процентів, тарифи, пролонгація, штрафи, розірвання, тощо), обґрунтованими є сумніви у відповідності таких документів оригіналу, а такі висновки підтверджується наявною чисельною судовою практикою .

Матеріали справи також не містять платіжного доручення чи іншого документу первинного бухгалтерського обліку, який підтверджував би перерахування первісним кредитором відповідачу кредитних грошових коштів. А сума кредиту за відомостями позивача 11 481 грн. відрізняється від суми за відомостями первісного кредитора 11 500 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, факт укладення кредитного договору на заявлених позивачем умовах не підтверджено належними, достатніми, допустимими і достовірними доказами, підстави для стягнення боргу у розмірі 34 285,24 грн. відсутні.

В супереч ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору містять значний дисбаланс договірних прав та обов`язків, умови договору не є справедливими; на відміну від споживача, відповідальність кредитора обмежена; встановлено жорсткі обов`язки споживача, встановлено вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (процентів) (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції). Таким чином, умови договору в редакції, наданій позивачем разом із позовною заявою мають ознаки нікчемних, що не потребує додаткового визнання їх недійсними.

Враховуючи викладене, представник відповідача просить про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, відмовити у задоволенні позову ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідача понесені і документально підтверджені судові витрати.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

У своїй позовній заяві позивач вказує, що проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує, просить проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності представника позивача (а.с.3 ).

05 січня 2024 судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.37).

У відповідності до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Клопотання будь-якої зі сторін про інший порядок розгляду справи суду не надходило.

Інші процесуальні дії передбачені п.3 ч.3 ст. 265 ЦПК України судом не застосовувались.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

До матеріалів справи долучено Договір №2292409 від 26.08.2021, укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 про надання коштів на умовах споживчого кредиту .

Відповідно до п. 1.2. Договору на умовах, встановлених Договором, ТОВ зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту 11500 грн. Строк 26 днів.

Відповідно до п.1.4.1 Стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується:

-у межах строку кредиту, вказаного у п.1.3 цього Договору, якщо не виконані умови застосування зниженої процентної ставки;

-у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта, відповідно до п.4.1. Договору;

-у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.2 Договору.

Умови зниження процентної ставки становить 1,90 % в день та застосовується відповідно до умов, визначених у договорі (п.1.4.2).

Згідно п.2.1 Договору кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом Товариству з метою отримання кредиту.

Сума кредиту (його частина) перераховується товариством протягом трьох робочих(банківських) днів з моменту укладення цього Договору. У випадку, якщо Товариство здійснює перерахунок коштів не у день укладення Договору, а у наступні календарні дні, Графік платежів підлягає коригуванню шляхом зміщення дати повернення кредиту, враховуючи строк кредиту (кількість днів), зазначений в п.1.3 Договору, відлік якого в даному випадку починається з моменту надання коштів. Новий графік платежів розміщується Товариством в особистому кабінеті (п.2.2 Договору).

Розділом 3 Договору визначені порядок обчислення (нарахування) процентів та порядок зміни процентів, розділом 4 порядок продовження строку користування кредитом, автопролонгація, розділом 5 порядок повернення кредиту та сплата процентів, розділом 6 права та обов`язки сторін, розділом 7 відповідальність сторін (а.с.4-10).

Позивачем долучений до позову Паспорт споживчого кредиту який містить персональні інформацію та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткову інформацію та інші важливі аспекти (а.с.12-13) та Лист за вих. №2292409-01 від 15.07.2022, який містить детальний опис дій, вчинених сторонами для укладання договору №2292409 від 26.08.2021 (а.с.14).

При цьому, в листі зазначено про блокування на картковому клієнта випадкової суми (п.8), докази такого блокування матеріали справи не містять.

Дослідивши указані документи слід зазначити про те, що час укладення договору вказаний у договорі, додатку 1 до договору та паспорті споживчого кредиту відрізняється від часу укладення договору, зазначеного у листі ( у Договорі 26.08.221 18:14:31, у Листі зазначено, що Договір укладено 26.08.2021 18:16:16).

Розрахунок заборгованості за указаним Договором станом на 15.07.2022, підписаний директором ТОВ «Лінеура Україна», в якому вказано, що загальна сума заборгованості становить 34285,24 грн., з якої 11481 грн. тіло кредиту (тоді як сума кредиту 11500), 22807,24 грн. заборгованість за відсотками (а.с.15-17).

15.07.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» (Первісний кредитор) та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (Новий кредитор) укладено Договір факторингу №2-15072022, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитору за Кредитними договорами та сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги грошової кошти у сумі, що дорівнює ціні Договору факторингу у порядку та строки, встановлені Договором факторингу (а.с.19-20).

До договору факторингу №2-15072022 долучено копії першої та останньої сторінок Реєстру боржників до указаного договору, який не містить даних щодо відповідача (а.с.21 зворот-22).

Сформований директором ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» Витяг з реєстру боржників №1 до Договору Факторингу №2-15072022 від 15.07.2022 мстить номер кредитного договору, дані відповідача, дані щодо договору (строк дії, сума кредиту) та розмір заборгованості (а.с.23). Підписи сторін Договору факторингу №2-15072022 відсутні.

До позову долучено Статут позивача (а.с.27-30), Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (а.с.24-26).

Таким чином, між сторонами склалися правовідносини з приводу виконання зобов`язання щодо кредитної заборгованості, які врегульовані нормами Цивільного кодексу України.

Норми права, застосовані судом.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтями 7 та 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Зобов`язання, згідно із ст. 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Порушення боржником умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК України встановлює принцип обов`язковості виконання договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника.

Відповідно до ст. 1080, 1084 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги.

Відповідно до ст. 514, ч.1 ст. 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Мотиви суду.

Суд оцінив за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо, враховує всі надані докази і вважає, що існують підстави для відмови в задоволенні позову.

До позовної заяви на підтвердження факту укладення Договору №2292409 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26.08.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 долучено копію указаного Договору, відповідно до п. 1.2. якого на умовах, встановлених Договором, ТОВ зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту 11500 грн. Строк 26 днів.

Відповідно до п.1.4.1 Стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується:

-у межах строку кредиту, вказаного у п.1.3 цього Договору, якщо не виконані умови застосування зниженої процентної ставки;

-у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта, відповідно до п.4.1. Договору;

-у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.2 Договору.

Умови зниження процентної ставки становить 1,90 % в день та застосовується відповідно до умов, визначених у договорі (п.1.4.2).

Згідно п.2.1 Договору кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом Товариству з метою отримання кредиту.

Як зазначає представник позивача указаний Договір укладено шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

При цьому, візуальне відображення одноразового ідентифікатора, як засобу електронного підписання, у вигляді комбінації символів на паперовій копії договору, саме по собі не містить слідів активних вольових дій відповідача.

Так, будь-які електронні докази, чи паперові копії електронних доказів, які пов`язували б наявність на договорі одноразового ідентифікатора саме з діями відповідача, направленими на укладення договору в матеріалах справи відсутні, як відсутні й докази того, що одноразовий ідентифікатор «Т839» генерувався на підставі заявки відповідача, що саме цей одноразовий ідентифікатор відправлявся відповідачу, коли і куди саме відправлявся, чи вводив відповідач для укладення договору саме цей ідентифікатор, куди вводив та за яких умов, про що та у якій формі повідомлявся при введенні ідентифікатора.

Матеріали справи не містять належного підтвердження вчинення кредитором та відповідачем з використанням обчислювальної техніки дій, направлених на укладення саме такого договору, не містять відповідних метаданих з системи ІТС кредитора або пристрою відповідача, не містять «log» файлів програмного забезпечення з відомостями про обліковий запис відповідача, використовувану операційну систему, з інформацією про пристрій, інтернет провайдера або оператора мобільного зв`язку, використовуваних відповідачем, геолокацію та часові проміжки, ІР-адресу відповідача, відомостей про зв`язок ІР-адреси відповідача з процесом генерації одноразового ідентифікатора та його використанням, не містять файлів «кукі» (HTTP-cookie) з інформацією у вигляді текстових або бінарних даних про вхід (входи) відповідача в систему ІТС, її використання, навігацію по системі, тривалість сесії (сесій), збір статистики, тощо. Відсутність доказу хоча б одного з етапів в ланцюжку подій, пов`язаних зі створенням та використанням ідентифікатора, від передумов його генерації і надсилання відповідачу, до введення ідентифікатора відповідачем та відображення на договорі, позбавляють можливості дійти висновку, що надрукований на договорі запис з ідентифікатором підтверджує укладення такого договору.

Тобто надрукований на договорі та додатку 1 до договору запис «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Т839 26.08.2021 18:14:31 ОСОБА_1 », сформовано самим кредитором, а доказів, які б це спростовували, матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з позовом представник позивача посилається на те, що відповідач всупереч умовам указаного Договору, не виконав свого зобов`язання, має непогашену заборгованість у розмірі 34285,24 грн.

Разом із цим, зазначена представником позивача сума заборгованості за кредитом, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків представника первісного кредитора в особі його директора і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Не є належним та допустимим доказом.

Під час розгляду справи встановлено, що Договір №2515266 від 27.10.2021 мав строк дії 26 днів (п.1.3), а з долучених документів не зрозуміло, чи відбувалась його автопролонгація, тому чи нараховані відсотки у відповідності до норм ст. 1048 ЦК України, суд перевірити можливості не має.

Суд зауважує, що розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи (Висновок Верховного Суду від 13 травня 2020 року ( справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19)).

Долучений представником позивача розрахунок заборгованості не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Верховний Суд 30 січня 2018 року (ВС/КЦС у справі №161/16891/15-ц) дійшов висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Між тим, із урахуванням викладеного, на підставі наданих позивачем доказів, суд вбачає, що розмір боргу, заявлений товариством до стягнення, є таким, що не знайшов свого належного та допустимого підтвердження за розглядом справи.

В матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів первісним кредитором на рахунок відповідача.

Зокрема, позивачем не надано суду копію меморіальних ордерів, заяв на видачу готівки, платіжних доручень, виписок по картковому рахунку, належним чином проведеного розрахунку заборгованості, тощо.

Правова позиція щодо первинних документів відображена і в постанові Верховного Суду України від 14.06.2018р. в справі №364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач повинен був отримати від первісного кредитора первинні документи, які підтверджують розмір заборгованості по кредитному договору, зокрема і докази перерахування вказаних коштів на рахунок відповідача, що в свою чергу, у відповідності до умов вказаного договору, надало б можливість визначити з якого часу почав діяти договір і, відповідно, час порушення відповідачем його умов, у разі наявності.

Пунктом 2.1. Договору №2292409 від 26.08.2021 визначено, що кредит надається Товариством шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 , при цьому суду не долучено доказів про те, що картка з таким номером належить саме відповідачу, та представником позивача не заявлялось клопотання про витребування такого доказу у відповідній банківській установі.

Крім цього, позивачем не доведено належним чином право вимоги до відповідача.

Так, витяг з реєстру прав вимоги (а.с.23) сформовано представником позивача особисто, у ньому вказано, що на момент передання права вимоги до відповідача наявна заборгованість, але відсутні підписи сторін Договору факторингу.

В той же час, до Договору факторингу №2-15072022 від 15.07.2022 долучено копії першої та останньої сторінок Реєстру боржників до нього, який не містить даних щодо відповідача (а.с.21 зворот-22).

Тому зазначений Витяг суд ставить під сумнів і не вважає належним доказом, що підтверджує право вимоги позивача до відповідача за спірним Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26.08.2021.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Отже, позивачем не надано доказів на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів у заявленому позивачем розмірі або виконання первинним кредитором умов укладеного кредитного договору, а саме правових підстав та факту здійснення платежів, передбачених його умовами .

Долучені представником позивача документи (розрахунок підписаний директором товариства «ЛІНЕУРА Україна», Витяг з реєстру боржників), які містять інформацію про розмір заборгованості відповідача, не є належними доказами фактичного отримання грошей відповідачем або здійснення розрахункових операції в його інтересах.

За таких обставин перевірити розмір нарахованої суми боргу та процентів неможливо, а відсутність в матеріалах справи належних первинних банківських документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, але і перевірити розмір заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядок нарахування відсотків за користування кредитом.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.

Отже, позивачем не доведено позов, що є його, а не відповідача, процесуальним обов`язком (статті 12, 13, 81 ЦПК України).

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21.

Позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа № 755/18920/18.

Оскільки в ході розгляду справи позивачем не було доведено факту видачі відповідачу кредитних коштів первісним кредитором, а також відповідно і користування ними відповідачем, не підтверджено наявності заборгованості за кредитом, не підтверджено права вимоги до відповідача суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Інші аргументи, наведені сторонами, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд враховує і положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щодо судових витрат.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволені його позовних вимог в повному обсязі, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати на його користь не відшкодовуються.

На даному етапі вирішити під час постановлення даного рішення питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача понесених ним витрат на професійну (правничу) допомогу суд позбавлений можливості, оскільки представником позивача не долучено доказів на підтвердження їх понесення ОСОБА_1 .

Судом також застосовані інші норми процесуального права, а саме: ст.ст. 5, 12, 13,19, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України.

Суд вирішив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА", код за , місцезнаходження: 03124, м. Київ, бул. Вацлава Гавела, 6.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ В. І. Євтюшенкова