Справа № 627/8/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2024 року с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області в складі:

головуючої Вовк Л.В.

з участю секретаря судового засідання Тішакіної Л.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Краснокутськ Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області,

у с т а н о в и в :

У січня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона перебувала у незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 . З жовтня 2015 року шлюбно - сімейні відносини не склалися , відповідач припинив спільне проживання з сім`єю. Дитина проживає з позивачкою за місцем її проживання . З 2016 року і по даний час відповідач не приймає участі у вихованні сина , фактично від нього відмовився , не надає матеріальної допомоги на його утримання , не проявляє намірів побачитися з дитиною , життям сина не цікавиться , не проявляє свого піклування та турботи, не піклується про здоров`я, моральний, фізичний та культурний розвиток дитини , а тому наявні законні підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина .

У судовому засіданні позивачка підтримала позов , просить задовольнити, пояснивши , що вона з відповідачем в зареєстрованому шлюбі не перебувала. Після народження дитини ОСОБА_4 , спочатку відповідачу сина не давала . З 2016 проживає з іншим чоловіком ОСОБА_6 , а в 2017 році зареєструвала з ним шлюб. ОСОБА_6 забороняв спілкуватися ОСОБА_2 з його рідним сином ОСОБА_7 . Коли дитина пішла до школи , то вона познайомила дитину з рідним батьком . Відповідач приїжджає на День народження та Різдво та дарить подарунки сину ОСОБА_7 , також дитині давав по 20,00 грн на обід , коди син ходив до школи. Дитина хоче носити прізвище ОСОБА_6 , оскільки вважає його своїм батьком.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що з позивачкою він познайомився у 2014 році. Вони деякий час зустрічалися, від цих відносин у них в 2015 році народився син ОСОБА_7 . Оскільки син народився раніше визначеного терміну, позивачка знаходилася з ним у лікарні 2 місяці та відповідач весь цей час надавав позивачці грошові кошти на лікування дитини. Сімейні відносини у сторін не склалися, але відповідач сина не залишав, хотів з ним спілкуватися, однак позивачка дитину йому не давала, відмовляла у вихованні сина. За цей час у відповідача у шлюбі народився син. Він двічі пропонував позивачці познайомити дітей, хотів забирати ОСОБА_7 до себе, щоб рідні брати знали одне одного, на що відповідачка відмовляла . Пізніше відповідач дізнався зі слів позивачки , що нинішній чоловік ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , заборонив відповідачу спілкуватися з дитиною. Відповідач неодноразово приїжджав до позивачки з метою забрати сина для спілкування , але остання йому відмовляла . Відповідач любить сина та має намір виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню дитини.

Представник третьої особи у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував , просив відмовити в позові, так як питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_7 розглянуто на комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Краснокутської селищної ради , де був затверджений висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача.

Суд , вислухавши пояснення сторін , допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі , дійшов наступних висновків.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 18.03.2015 .( а.с. 7)

Дитина ОСОБА_5 проживає та зареєстрований разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка про склад сім`ї Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 18.12.2023. ( а.с. 10 )

Згідно довідки Каплунівської гімназії від 21.12.2023 , дитина ОСОБА_4 є учнем 3 класу Каплунівської гімназії Краснокутської селищної ради , регулярно відвідує зайняття у школі у дистанційному форматі , відповідально ставиться до навчання та виконання домашніх завдань . Дитина завжди охайна , доглянута , мати цікавиться шкільним життям дитини , батько дитини контакту з класним керівником не підтримує. ( а.с.11).

Як свідчить акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 18.12.2023, складений старостою Каплунівського старостинського округу Краснокутської селищної ради Курило С. , сусідів - свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , дитина ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 у будинку ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 . За місцем проживання дитина забезпечена всім необхідним , дитині створені всі умови для повноцінного відпочинку ,сну та навчання . В будинку чисто ,охайно , затишно та тепло . Порушень санітарно - гігієничних норм не виявлено. Батько ОСОБА_2 у вихованні сина ОСОБА_7 участі не приймає.

Допитана по справі свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона являється сусідкою позивачки ОСОБА_1 . Зі слів позивачки їй відомо, що її нинішній чоловік ОСОБА_6 забороняв відповідачу ОСОБА_2 спілкуватися зі своїм сином ОСОБА_11 . Пізніше подружжя не заперечували щодо спілкування відповідача з дитиною, про що у них були домовленості , щоб батько забирав дитину. Особисто свідок жодного разу не бачила, щоб відповідач гуляв з ОСОБА_7 . Окрім того , свідок повідомила , що відповідач зразковий батько, нічого поганого сказати про нього вона не може.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є сусідкою позивачки. Вона жодного разу не бачила, щоб відповідач спілкувався з сином ОСОБА_7 , приїжджав до нього, гуляв з ним. До дитячого садка та школи відповідач також не приходив .

Свідок ОСОБА_12 пояснила у судовому засіданні , що вона є подругою позивачки. Вона жодного разу не бачила відповідача ОСОБА_2 поряд з сином ОСОБА_11 . Свідок бачила , як відповідач та дитина ОСОБА_7 були присутні на святі села , але відповідач до сина навіть не підійшов привітатися.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, в тому числі щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною 5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 29.02.2024 за № 46, орган опіки та піклування вважає недоцільним , в інтересах дитини , позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_4 ( а.с. 43-47)

Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування , оскільки він є достатньо обгрунтований та не суперечить інтересам дитини.

Конвенція про права дитини у ст.12 зобов`язує держав - учасниць забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди , право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань , що її стосується , і цим поглядом має приділятися належна увага згідно з віком дитини та її зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей , суд надає дитині можливість висловити свою думку і приділяє цій думці належну увагу.

Малолітній ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що йому на даний час виповнилося 9 років та він проживає з народження з мамою . Вважає своїм батьком ОСОБА_13 , чоловіка матері . Рідного батька ОСОБА_2 , дитина бачить мало коли , з ним не спілкується , однак батько дійсно йому передає подарунки на свята та на День народження. Дитина не заперечує щодо позбавлення батьківських прав рідного батька.

Думка малолітньої дитини під час вирішення питання , що стосується її життя, була вислухана в присутності психолога ОСОБА_14 зі стажем роботи на посаді психолога 25 років . Психолог після пояснень дитини зазначила , що хлопчик висловлював свої думки щиро і без тиску на дитину.

Спірні правовідносини виникли між позивачкою та відповідачем з приводу позбавлення батьківських прав батька відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 .

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі -Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав , передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно достатті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилається на те, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дитини , а саме не турбується про сина, не займається його вихованням, не піклується про фізичний та духовний розвиток, не створює належних умов для навчання.

Тлумачення пункту 2 частини першоїстатті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав , попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №638/6919/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Пунктом 15 Постанови від 30 березня 2007 року №3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У відповідності до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Посилання позивачки на те, що її син ОСОБА_5 з часу народження проживає разом із нею , не бачиться із відповідачем, батько не приймає участі у вихованні сина , не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела. Окрім того , відповідач заперечує проти позову , повідомив суду , що любить свою дитину та хоче виконувати свої обов`язки по вихованню дитини.

Матеріали справи не містять докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_7 , докази про порушення відповідачем громадського порядку, зловживання спиртними та (або) наркотичними засобами, негативну характеристику його особистих якостей та способу життя.

У справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення за неналежне виконання батьківських обов`язків і, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Також , матеріали справи не містять докази, що позивачка зверталася до органу опіки та піклування щодо невиконання відповідачем батьківських обов`язків.

Щодо думки дитини ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав його батька, висловленої нею у суді , суд зазначає наступне.

Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у сукупності. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

У постановах від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 та від 14.02. 2019 у справі № 377/128/18 Верховний Суд сформулював висновок про те, що суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Відповідні положення закріплені і у статті 171 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що думка дитини має бути врахована при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, тощо. Право дитини бути вислуханою при вирішенні спору щодо неї не має обмежень. Але оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ`єктивною. А тому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч. 3 ст. 171 СК України).

При цьому Європейський суд з прав людини зауважує, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Суд вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини та стане непропорційним втручанням у сімейне життя, оскільки в силу свого малолітнього віку (9 років) дитина більше потребує уваги, любові, її піклування та турботи.

Таким чином суд ухвалює рішення всупереч думці малолітнього ОСОБА_4 , оскільки цього вимагають насамперед інтереси дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Цивільне законодавство передбачає можливість вирішення будь-яких питань, пов`язаних з утриманням, спілкуванням, спільним вихованням дітей, батьками, які не проживають однією сім`єю. Незгода одного з батьків з бажанням іншого, не є сама по собі проявом поганого ставлення до дитини, а отже не може сприйматися судом як підстава для позбавлення батьківських прав.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22).

За таких обставин, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача, не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Суд вважає , що показання свідків, які були допитані у судовому засіданні за клопотанням позивачки, ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 про те, що батько не спілкується з дитиною , не містять достатніх даних, які б вказували на свідоме та умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, та які б могли бути підставою для позбавлення останнього батьківських прав.

Крім того, з урахуванням найкращих інтересів дитини, суд зазначає , що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Враховуючи вищезазначене та інтереси дитини, відсутність виключних підстав для позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських правОСОБА_2 .

При цьому, суд вважає за доцільне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання та утримання дитини належним чином, а також покладає контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків щодо сина на службу у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області .

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. 164 СК України, ст. 10, 12, 13, 81, 263-265,354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У позові ОСОБА_1 , в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області - відмовити.

ПопередитиОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на службу у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, юридична адреса: вул.Охтирська,1, с-ще Краснокутськ Богодухівського району Харківської області, 62002.

Повний текст викладено 07.06.2024.

Суддя Л.В. Вовк