ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року

м.Черкаси

Справа № 704/396/24
Провадження № 22-ц/821/893/24
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л.І.,

суддів: Карпенко О.В., Новікова О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в :

01 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Тальнівського районного суду Черкаської області із вищевказаним позовом та просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь кошти в сумі 20 300,00 грн, інфляційні втрати в сумі 9 620,20 грн, три проценти річних у сумі 1 910,05 грн та моральної шкоди у розмірі 10 150,00 грн.

Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів передано на розгляд до Дарницкого районного суду м. Києва.

Мотивація ухвали зводиться до того, що правовідносини, які є предметом позову не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач в позові стверджує, що у нього з відповідачем ніколи не було і не має дотепер жодних домовленостей (угод, договорів, тощо), жодних послуг відповідач йому не надав, а тому і підсудність даної справи належить визначати згідно з приписами ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

В позовній заяві зазначено, що відповідач ОСОБА_2 знаходиться в АДРЕСА_1 .

Суд дійшов висновку, що справа не підсудна Тальнівському районному суду Черкаської області та підлягає передачі до Дарницького районного суду м. Києва.

В апеляційній скарзі поданій, 15 квітня 2024 року через засоби поштового зв`язку, ОСОБА_1 , вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права, просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Тальнівського районного суду Черкаської області.

Мотивація скарги зводиться до того, що він не погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки він у позовній заяві наводив конкретні доводи стосовно поширення норм споживчого права на спірні правовідносини. Зокрема, акцентував увагу на тому, що його кошти сплачувались на підприємницький рахунок відповідача, відкритий ним як суб`єктом господарської діяльності, відповідно до квитанції сплачувалися за «послуги». Під час перерахування коштів мав намір для поповнення «торгового рахунку» в організації «Траст Макворі Кепітал» на вимогу її менеджера та був переконаний, що одержувач платежу був авторизованим представником компанії в Україні, уповноваженим на здійснення платіжних операцій з прийняття інвестицій від громадян.

Стверджує, що з відповідачем немає і не було ніяких домовленостей, жодних послуг відповідач не надавав, однак ці обставини не спростовують наявність споживчих правовідносин.

Вважає, що суд першої інстанції допустив звужене тлумачення споживчих правовідносин і неправомірно відмовив у застосуванні правил альтернативної підсудності, передбачених ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Вказує, що суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що спірні правовідносини не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції фактично вдався до встановлення обставин, які мають значення для справи (постанова Велика Палата Верховного Суду від 31.08.2023 у справі № 990/114/23).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо, зокрема, передачі справи на розгляд іншого суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду (п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду, яка у відповідності до ст. 258 ЦПК України є видом судових рішень, відповідає приведеним вимогам закону.

Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту позовної заяви вбачається, що спір, який виник між сторонами не стосується захисту прав споживачів, отже, в зазначеному випадку застосовується загальна підсудність.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції по наступних підстав.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

ЄСПЛ у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко

і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно

з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною 1 ст. 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Стаття 28 ЦПК України встановлює правила підсудності справ за вибором позивача, яку ще називають альтернативною підсудністю. Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу. Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян. Специфіка цього виду підсудності полягає в тому, що в залежності від характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, особистих обставин позивач може обирати серед двох, трьох чи більшої кількості судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно із ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно із цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 30 цього Кодексу.

У випадку, коли пред`явлення позову не пов`язано із захистом прав споживачів, встановлена для цих позовів альтернативна підсудність не поширюється.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 звернувся до Тальнівського районного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів в сумі 20 300,00 грн, інфляційних втрат в сумі 9 620,20 грн, трьох процентів річних у сумі 1 910,05 грн та моральної шкоди у розмірі 10 150,00 грн .

В обгрунтування позовних вимог посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів»та вважав, що 18.01.2021 з його рахунку було здійснено платіж у сумі 14 850,00 грн на рахунок відповідача, який здійснював підприємницьку діяльність, призначення платежу «оплата за послуги». Відтак між ним та відповідачем склалися правовідносини, які мали ознаки правочину з надання послуг. Разом з тим, цей правочин мав дефектний характер та зі сторони ФОП ОСОБА_2 був здійснений з використанням нечесної підприємницької практики. Вважав, що належним захистом його порушених прав є застосування наслідків недійсності правочину (здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики) у вигляді звернення до суду за захистом порушених прав з вимогою про повернення грошових коштів, сплачених ним за фінансову послугу.

При цьому в позовній заяві і в апеляційній скарзі позивач зазначає, що він не мав наміру замовляти у відповідача будь-яких послуг, тобто між ними ніколи не було жодних домовленостей (угод, договорів, тощо), жодних послуг відповідач йому не надавав та стверджував, що це є додатковим підтвердженням того, що правочини з надання послуг між ним та відповідачем мали дефектний характер та зі сторони відповідача були здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Отже, виходячи зі змісту позовних вимог, не виникає сумнівів, що у спірних правовідносинах позивач не є споживачем послуг.

Враховуючи, вищевикладене, висновки суду першої інстанції, що правовідносини, які є предметом позову, не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживача», є вірними.

В звязку із наведеним, норми ч. 5 ст. 28 ЦПК України у даній справі не підлягають застосуванню.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі № 990/114/23 про те, що у вказаній справі районний суд фактично вдався до оцінки викладених позивачем обставин справи та доказів, що не віднесено до компетенції суду на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. Хоча у цій справі суд першої інстанції, ставлячи питання про залишення позовної заяви без руху, а в подальшому повертаючи позовну заяву, підставою невідповідності позовної заяви вимогам статті 160 КАС зазначив те, що позивач не обґрунтував розрахунок шкоди, заподіяної бездіяльністю субєкта владних повноважень. Тому посилання скаржника на вказану постанову ніяким чином не стосується питання визначення підсудності розгляду справи тому чи іншому суду.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про порушенням судом першої інстанції норм процесуального права.

Враховуючи, що при поданні апеляційної скарги судовий збір скаржником не сплачувався, відповідно до Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України 605,60 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тальнівського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України 605,60 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Текст постанови складено 05 червня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О.М. Новіков