Справа № 450/2642/23 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/281/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П., судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Псярук О.В.;

позивача ОСОБА_1 та його представника

адвоката Зарічного І.Я.;

відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Кецко В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути зі згаданого відповідача на користь позивача 10 000 доларів США та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 369,86 доларів США, а також понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 792 грн. 27 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 02.03.2019 року позивач позичив відповідачу 10 000 доларів США, які останній мав повернути до 02.03.2022 року, що підтверджується договором позики у формі розписки на вказану суму, власноручно написаної відповідачем 02.03.2019 року у присутності свідка ОСОБА_4 . Однак, у визначений строк відповідач позичених коштів не повернув, що змусило позивача звернутися з даним позовом до суду. Вважає, що з ОСОБА_2 також підлягає до стягнення і 3 % річних від простроченої суми у розмірі 369,86 доларів США(а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 10 000 доларів США основного боргу, 369 доларів США 86 центів 3 % річних та 3 792 грн. 27 коп. сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено(а.с. 120-122).

Дане рішення оскаржив представник відповідача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що «розписка (відповідача) від 02.03.2019 року не може бути належним та допустимим доказом та відповідно підставою для стягнення грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США з Апелянта, оскільки факту передачі таких коштів 02.03.2019 року не було, відповідно договір позики 02.03.2019 року не укладався, тому з цих підстав такий позов не може бути задоволений» (а.с. 126-142).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- в апеляційній скарзі мають бути зазначені в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.п. 5 і 6 частини 2 статті 356).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).

Зі змісту вище наведених норм випливає те, що договір позики має ознаки реального правочину, виконання якого відбувається в момент його укладення, і сам договір є свідченням цього виконання.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається зі змісту ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов (наприклад договору укладеного в усній формі) може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому, дана норма чи будь-яка інша норма Цивільного кодексу України, не містить вимоги, яка визначає обов`язковість наявності розписки (або іншого документу), як єдиного належного доказу на підтвердження передавання позичальнику визначеної грошової суми, в т.ч. і при укладенні договору позики у письмовій формі.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи Розписки від 02 березня 2019 року, відповідач отримав у позивача 10 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 02 березня 2022 року (а.с. 7).

У поданих до суду першої інстанції письмових поясненнях відповідач визнає факт отримання ним від позивача «у 2009 році … грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США … для спільного бізнесу» (а.с. 79-86).

В суді апеляційної інстанції відповідач (апелянт) також визнав отримання ним у позивача 10 000 доларів США, пояснивши при цьому, що такий факт мав місце набагато раніше, ніж у 2019 році (яким датована розписка про таке отримання), а також те, що частину з цих коштів він вже позивачу повернув, однак не може назвати конкретної суми повернутих ним коштів, а також подати докази про таке повернення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вищезгадану Розписку визнає належним і допустимим доказом укладення договору позики між сторонами спору та факту передачі визначеної цією Розпискою грошової суми, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що «розписка (відповідача) від 02.03.2019 року не може бути належним та допустимим доказом та відповідно підставою для стягнення грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США з Апелянта».

Саму Розписку (як договір позики) позичальник (відповідач) не оспорював і не оспорює, в установленому законом порядку ця Розписка (як договір) недійсним не визнавалася, а відтак вона, як правочин, є правомірною (стаття 204 ЦК України).

В апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення (які саме обставини, що мають значення для справи, встановлені неповно та (або) неправильно; які саме нові обставини та (чи) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо), так само, як не наведено заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2023 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 26 березня 2024 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.