КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Гуль В.В.,

судді Матвієнко Ю.О., Мельник Я.С.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ», ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування, пені, 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ», ФОП ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , в якому просив:

- Стягнути з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 73 447 грн. 02 коп., пеню у розмірі 5211 грн. 72 коп., збитки від інфляції у розмірі 955 грн. 39 коп., 3 % річних у розмірі 972 грн. 00 коп.;

- Стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 109 682 грн. 07 коп. та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.01.2021 року о 07 год. 20 хв. у м. Києві на перехресті вулиць Братиславська та Крайня-Стальського відбулася ДТП за участю транспортного засобу «МАН», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та автомобіля марки «Ford», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року по справі № 754/1948/21 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, внаслідок якого відбулася вказана дорожньо-транспортна пригода, та притягнуто його до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «МАН», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісу) № 200006652 з лімітом відповідальності 130 000 грн., франшизою у розмір 1000 грн. 00 коп.

У зв`язку з зазначеним та на виконання ст.ст. 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач звернувся до ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та 05.03.2021 року - із заявою про виплату страхового відшкодування, додавши всі необхідні документи.

Також, з метою виявлення розміру матеріального збитку, спричиненого транспортному засобу в результаті ДТП, позивач звернувся до суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» та уклав договір про проведення експертної оцінки.

На виконання укладеного договору про проведення експертної оцінки СОД ТОВ «Клевер Експерт» 22.10.2021 року був складений Звіт № 555/10-21 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного пошкодженням транспортного засобу, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту складає 184 129 грн. 09 коп., вартість матеріального збитку (що становить вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу) становить 85 415 грн. 22 коп. з урахуванням ПДВ та 74 447 грн. 02 коп. без урахування ПДВ.

Однак, незважаючи на те, що 03.06.2021 року сплинув граничний строк для виплати страхового відшкодування, ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» так і не здійснило на рахунок позивача виплату страхового відшкодування.

За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 625 ЦК України, позивач просив суд стягнути зі страхової компанії на його користь страхове відшкодування у розмірі 73 447 грн. 02 коп., пеню у розмірі 5211 грн. 72 коп., збитки від інфляції у розмірі 955 грн. 39 коп., 3 % річних у розмірі 972 грн. 00 коп.

Крім того, позивач зазначав, що ОСОБА_3 є працівником ФОП ОСОБА_4 , а тому відповідно до положень ст.ст. 1192, 1194 ЦК України саме з ФОП ОСОБА_4 на його користь підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу та належним до сплати страховиком відповідача за полісом страхового відшкодування у розмірі 109 682 грн. 07 коп.

Також, оскільки пошкодження автомобіля в ДТП завдало позивачу душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан, останній просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про заміну неналежного відповідача ФОП ОСОБА_4 на належного відповідача - ОСОБА_3 . Вказана заява була задоволена судом першої інстанції у судовому засіданні 08.09.2022 року.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 73 447 грн. 02 коп., пеню у розмірі 5 211 грн. 72 коп., інфляційні втрати у розмірі 955 грн. 39 коп., 3 % річних у розмірі 972 грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 805 грн. 86 коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» безпідставно не здійснило на рахунок позивача виплату страхового відшкодування до 03.06.2021 року, що, у свою чергу, є неналежним виконанням грошового зобов`язання, внаслідок чого має місце прострочення виконання такого зобов`язання. Разом з тим, суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_3 , оскільки після заміни відповідача з ФОП ОСОБА_4 на ОСОБА_3 позивачем не було надано суду позовну заяву з позовними вимогами до ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати на ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Так, в обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що процесуальним законом не передбачено право позивача на подання заяв (клопотань) або позовів про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог навіть в разі заміни відповідача.

Також, зазначає, що при заміні неналежного відповідача на належного відбувається заміна особи, до якої висуваються вимоги, однак самі вимоги, які були висунуті до первісного відповідача є незмінними в разі відсутності подання заяви з боку позивача про зменшення або збільшення позовних вимог та покладаються на плечі вже заміненого відповідача.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заочне рішення оскаржено лише позивачем і лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 . В іншій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржено.

Отже, заочне рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 23.01.2021 року о 07 год. 20 хв. у м. Києві на перехресті вулиць Братиславська та Крайня-Стальського відбулася ДТП за участю транспортного засобу «МАН», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , та автомобіля марки «Ford», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року по справі № 754/1948/21 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, внаслідок якого відбулася вказана дорожньо-транспортна пригода, та притягнуто його до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина відповідача ОСОБА_3 встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Разом з тим, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «МАН», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісу) № 200006652 з лімітом відповідальності 130 000 грн., франшизою у розмір 1000 грн. 00 коп.

У зв`язку з зазначеним та на виконання ст.ст. 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач звернувся до ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та 05.03.2021 року - із заявою про виплату страхового відшкодування, додавши всі необхідні документи.

Також, з метою виявлення розміру матеріального збитку, спричиненого транспортному засобу в результаті ДТП, позивач звернувся до суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» та уклав договір про проведення експертної оцінки.

На виконання укладеного договору про проведення експертної оцінки СОД ТОВ «Клевер Експерт» 22.10.2021 року був складений Звіт № 555/10-21 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного пошкодженням транспортного засобу, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту складає 184 129 грн. 09 коп., вартість матеріального збитку (що становить вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу) становить 85 415 грн. 22 коп. з урахуванням ПДВ та 74 447 грн. 02 коп. без урахування ПДВ.

Однак, доказів того, що ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» здійснило на рахунок позивача виплату страхового відшкодування, матеріали справи не містять.

Як зазначав позивач у позові, відповідач ОСОБА_3 сплатив йому франшизу у розмірі 1 000 грн. 00 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що після заміни відповідача з ФОП ОСОБА_4 на ОСОБА_3 позивачем не було надано суду позовну заяву з позовними вимогами до ОСОБА_3 .

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 27.03.1992 року за № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 04.12.2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Отже, оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 року у справі № 754/1114/15-ц, від 17.10.2019 року у справі № 370/2787/18, від 22.04.2020 року у справі № 756/2632/17, від 15.10.2020 року у справі № 755/7666/19.

Таким чином, оскільки розмір завданої майнової шкоди позивачеві перевищує ліміт відповідальності страховика, а різниця між сумою страхового відшкодування, яка підлягає виплаті страховиком у розмірі 73 447 грн. 02 коп. та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП (184129 грн. 09 коп.), викликана, у тому числі, законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, зокрема врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу, у суду першої інстанції були відсутні належні правові підстави для відмови позивачу у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_3 .

Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_3 виключно з підстав того, що після заміни відповідача з ФОП ОСОБА_4 на ОСОБА_3 позивачем не було надано суду позовну заяву з позовними вимогами до ОСОБА_3 є помилковим, оскільки процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) або позовів про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог у разі заміни неналежного відповідача на належного.

Натомість, при заміні неналежного відповідача на належного відбувається заміна особи, до якої висуваються вимоги, однак самі вимоги, які були висунуті до первісного відповідача є незмінними в разі відсутності подання заяви з боку позивача про зменшення або збільшення позовних вимог.

За вказаних обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню різниця між вартістю відновлюваного ремонту та страховим відшкодуванням, що має бути сплачено страховиком, а також франшизою, що становить 109 682 грн. 07 коп.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відтак, оскільки участь у ДТП, пошкодження власного майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до душевних страждань, суд апеляційної інстанції,враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача внаслідок пошкодження транспортного засобу, ступінь вини відповідача, та із застосуванням принципів розумності і справедливості, вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2000 грн. 00 коп.

Таким чином, на підставі ст. 376 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 та ухвалення у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 109 682 (сто дев`ять тисяч шістсот вісімдесят дві) грн. 07 коп. та моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_3 - відмовити.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ», , місцезнаходження: м. Київ, пр-т Героїв Сталінграда, 4, корпус 6А.

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: