Справа № 333/5045/24
Провадження № 2-о/333/324/24
РІШЕННЯ

Іменем України

04 червня 2024 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Варнавської Л.О.,

присяжних Погорелова В.В. .

Мороховської О.І.

при секретарі Меркулової М.М.,

за участю прокурора ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

лікаря-психіатра ОСОБА_3

адвоката Кляшторної Ю.

особи, щодо якої вирішується питання

про госпіталізацію до психіатричного

закладу у примусовому порядку ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у режимі відеоконференції, цивільну справу за заявою директора Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради Федіра Паталаха про госпіталізацію у примусовому порядку ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

Директор Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради Федіра Паталаха про госпіталізацію у примусовому порядку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_4 , знаходиться на стаціонарному лікуванні з 02.06.2024. Госпіталізується вдруге. Вперше знаходилась на стаціонарному обстеженні та лікуванні у психіатричного закладу з 19.01.2024 по 22.01.2024 року з діагнозом: Гострий поліморфний психотичний розлад без симптомів шизофренії.

Ознаки психічного розладу стали проявлятися у листопаді 2023 року, повернувшись із-за кордону, заявила батькам, що прийняла ОСОБА_5 , молилася, заказувала релігійну літературу, стала конфліктною, агресивною до батьків, залишала домівку, уходила у комендантську годину, розшукувалась. Одного разу, була затримана вночі на блокпості, у районі Кушугумської селищної громади. Перебувала у стаціонарі кілька днів, була виписана всупереч рекомендаціям лікарів, у зв`язку з відмовою від подальшого перебування в умовах психіатричної лікарні. Після виписки, нічим не зайнята, не працює, вивчає Коран, молиться, знаходиться на утриманні батьків. Псує одяг, речі, ламає побутову техніку, все викидає, краде у матері коштовності, гроші, погрожує. Напередодні поточної госпіталізації, звинуватила батьків у крадіжки її особистих речей, відібрала у батька мобільний телефон, сказала, що віддасть тільки після повернення її утюжків, накинулась на нього, вдарила його кулаком в обличчя, спричинивши травму ока. Була затримана нарядом поліції, за викликом домашнє насильство, у зв`язку з неадекватною поведінкою, передана спеціалізованій медичній бригаді швидкої допомоги. Доставлена до приймального відділення. Згоду на госпіталізацію не надала, у зв`язку з чим, була госпіталізована у примусовому порядку, як така, що страждає на тяжкий психічний розлад, небезпечна для оточуючих.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , оглядалась комісією лікарів-психіатрів за висновком якої остання виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі гострого поліморфного психотичного розладу. За психічним станом є небезпечною для оточуючих. Госпіталізація доцільна та обгрунтована. Обстеження та лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару.

У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримав з підстав, викладених в ній, просив суд задовольнити заяву.

Законний представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилась, телефонограмою повідомила суд про неможливість з`явитись до суду.

Особа щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_4 у судовому засідання заперечувала проти клопотання, посилалась на те, що вона не є психічною хворою, ситуація, яка склалася, є домашньою сваркою між нею та вітчимом.

Лікар психіатр у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 була доставлена каретою швидкої допомоги 01.06.2024 року, була оглянута лікарем-психіатром, потім була виписана з лікарні і 02.06.2024 року знову госпіталізована, була оглянута комісією лікарів-психіатрів, які надали висновок, що ОСОБА_4 потребує госпіталізації до психіатричної лікарні примусовому порядку. За час перебування в лікарні ОСОБА_4 не проявляла ознаків, які б свідчили про її небезпечну поведінку для себе чи оточуючих. На примусовій госпіталізації наполягала матір ОСОБА_4 .

Адвокат Кляшторна Ю.В. заперечувала проти задоволення заяви про примусову госпіталізацію до психіатричної лікарні, оскільки доказів небезпечної поведінки ОСОБА_4 не надано, до лікарні звернулась матір ОСОБА_4 з чоловіком якої у ОСОБА_4 стався конфлікт на побутовому рівні.

Прокурор ОСОБА_7 також заперечила проти заяви, вважає, що відсутні підстави для примусової госпіталізації ОСОБА_4 .

Суд, заслухавши пояснення учасників, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що 01.06.2024 року ОСОБА_4 була доставлена до Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб».

Згідно запису лікаря КНП «ТМО «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф «ЗОР ОСОБА_8 у супровідному листі №1638 від 01.06.2024 року вбачається, що ОСОБА_4 поставлено попередній діагноз Гострий поліморфний розлад. 01.06.2024 року ОСОБА_4 в стані психомоторного збудження нанесла гематоми вітчиму вдома.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на обліку як психічнохвора людина не перебуває, раніше не лікувалась. У період з 19.01.2024 по 22.01.2024 року не проходила лікування, як зазначено у заяві заявника, а пройшла огляд та отримала лікувальну терапію у вигляді антидепресантів, підстав для її госпіталізації не було. ОСОБА_4 має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, на час розгляду справи не проявляє агресію.

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі гострого поліморфного психотичного розладу. За психічним станом є небезпечною для оточуючих. Госпіталізація доцільна. Обстеження та лікування можливі тільки в умовах психіатричного стаціонару.

З вищевказаного акту також вбачається, що під час огляду ОСОБА_4 : контакт ближче до формального, обставини госпіталізації раціоналізує конфліктом з батьками, через те, що прийняла ОСОБА_5 . Повідомила, що знаходилась за кордоном в мусульманок, з якими працювала разом, протиснулась до них довірою та почуттями, крім того закохалася в хазяїна кафе, тому вирішила прийняти Іслам. Не може пояснити як це сталося «це від серця такі почуття, не можу пояснити», розповідає, що повернувшись відала батькам близько десяти тисяч доларів та євро, тому живе та харчується разом з ними, вважає, що батьки не сприймають її вибір релігії, тому знаходять привід, щоб безпідставно госпіталізувати її до психіатричної лікарні. Психічно хворою себе не вважає. Омани сприйняття заперечує, орієнтована всебічно.

Як вбачається із матеріалів справи, дані про поведінку ОСОБА_4 містяться лише у:

- рапорті працівника поліції, в якому зазначено, що прибувши за викликом 01.06.2024 року про вчинення домашнього насильства ( ОСОБА_4 побила вітчима, останній мав гематоми на обличчі) у присутності працівників поліції ОСОБА_4 різко змінювала настрій, розмовляла сам з собою, говорила речі яких не існує, що в неї вкрали паспорт, який знаходився у неї;

- заяві матері ОСОБА_4 ОСОБА_6 про госпіталізацію її доньки.

У зв`язку з цим було викликано бригаду швидкої медичної допомоги.

Надаючи оцінку означеному рапорту суд зазначає, що поведінку ОСОБА_4 описано поліцейським лише загальними фразами, не зрозуміло в чому саме полягала неадекватна поведінка ОСОБА_4 та взагалі в чому була суть конфлікту.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що обов`язковою умовою для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку є встановлення в особи тяжкого психічного розладу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

ОСОБА_4 у свою чергу стверджує, що між нею та вітчимом стався конфлікт на побутовому рівні, внаслідок чого були спричинені тілесні ушкодження.

Інших доказів, які б підтверджували що ОСОБА_4 становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю та життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення її психічного стану матеріали справи не містять.

Отже судом не встановлено, що ОСОБА_4 становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю та життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення її психічного стану.

Без встановлення того факту, що поведінка особи є небезпечною для неї чи оточуючих, неможливо застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про ознаки психічного розладу у ОСОБА_4 , за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу без її усвідомлюваної згоди.

Керуючись ст.ст.14, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст.263-265, 293-294, 341-342 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву директора Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради Федіра Паталаха про госпіталізацію у примусовому порядку ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя Л.О. Варнавська

Присяжні В.В. Погорелов

О.І. Мороховська