Справа № 369/309/24
Провадження № 2/369/3689/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К.К.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Мороз Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №369/309/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий комбінат "Пуща Водиця" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий комбінат "Пуща Водиця" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 20 березня 2018 року працювала в Державному підприємстві "Науково-дослідний, виробничий комбінат "Пуща Водиця", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. З лютого 2022 року, як зазначає позивач, відповідач почав не повністю виплачувати заробітну плату, а також суттєво затримувати виплату заробітної плати. Так, з 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 відповідно до Наказу про звільнення № 22-к була звільнена з ДП "Науково-дослідний, виробничий комбінат "Пуща Водиця" за власним бажанням. Вказує, що копію вищевказаного наказу, а також повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні отримала, але остаточного розрахунку при звільненні проведено не було.

З 13 вересня 2023 року позивач знову працевлаштувалася до відповідача та останній продовжує нараховувати, але затримувати виплати по заробітній платі. Так, як зазначає позивач, у відповідача виникла заборгованість за невиплачену заробітну плату при звільненні у розмірі 56 032,62 грн. та нарахована, але не виплачена заробітна плата за вересень 2023 року у розмірі 6 171,67 грн., а у загальному розмірі 62 204,29 грн. Крім того, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити їй компенсацію за 44 календарні дні не використаної щорічної відпустки у розмірі 22 408,55 грн. Також позивач посилається на те, що протиправними діями відповідача у вигляді невиплати заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 20 000,00 грн. та просить стягнути з відповідача.

Окрім цього, позивач зазначає, що відповідач повинен сплатити нараховану, але не виплачену заробітну плату з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційного збільшення відповідно до положення ст. 625 ЦК України, відповідно до якого роботодавець як боржник, порушив свої грошові зобов`язання щодо виплати заробітної плати перед працівником, який є кредитором, а отже вона має право на виплату їй грошових коштів, які складаються з: 3% річних у розмірі 1 182,00 грн. та інфляційного збільшення у розмірі 3 963,72 грн.

Так, у зв`язку із викладеним, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий комбінат "Пуща Водиця" на її користь:

-нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з листопада 2022 року по квітень 2023 року у розмірі 62 204,29 грн;

-компенсацію за невикористану відпустку за 44 календарні дні щорічної відпустки у розмірі 22 408,55 грн.;

-три відсотки річних у розмірі 1 182,00 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 3 963,72 грн.;

-суму моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.;

-суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.;

-судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків.

04 березня 2024 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла квитанція про сплату судового збору, чим усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 19 січня 2024 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2024 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

11 листопада 2024 року від представника відповідача Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий комбінат "Пуща Водиця" Мороз Наталії Василівни на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі, зазначеному Позивачем є недоведеним, необґрунтованим, не підтвердженим належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню, так як після звільнення Позивача із займаної посади, Працівнику було здійснено виплати по заробітній платі за вказаний період. Крім того, після звільнення Позивача із займаної посади, Відповідачем було здійснено нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку у розмірі 10 000,00 грн. та 12 408,55 грн. Отже заборгованість за компенсацію невикористаної відпустки за 44 календарних дні відсутня. Позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційного збільшення представник відповідача зазначає, що грошові зобов`язання виникли на підставі трудового законодавства, сторони перебували у трудових, а не цивільно-правових відносинах, а тому положення ст. 625 ЦК України у даній справі не підлягають застосуванню. Також представник відповідача вважає, що позовні вимоги позивача такими, що заявлені після спливу визначеного законодавством строку для такого звернення до суду з позовними вимогами, а тому не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, зазначила, що наказ про звільнення отримала 20 квітня 2023 року, а повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні 21 квітня 2023 року. Вказала, що не зверталася до суду весь цей період, оскільки роботодавець пообіцяв їй виплачувати заробітну плату поступово.

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважала їх необґрунтованими та не підтвердженими жодним належним та допустимим доказом. У зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до вимог частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 20 березня 2018 року по 20 квітня 2023 року працювала в Державному підприємстві "Науково-дослідний, виробничий комбінат "Пуща Водиця", а саме: з 20 березня 2018 року прийнята на роботу скотарем молочно-товарної ферми відділення «Музичі» на підставі Наказу №39-к від 20 березня 2018 року; з 10 вересня 2019 року переведена оператором машинного доїння на молочно-товарну ферму відділення «Музичі» на підставі Наказу № 266-к від 09 вересня 2019 року; з 24 грудня 2020 року переведена на посаду оператора машинного доїння цеху по виробництву товарного молока та вирощування молодняка дільниці «Совки-Музичі» на підставі Наказу № 216-к від 23 грудня 2020 року.

20 квітня 2023 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу № 22-к від 20 квітня 2023 року.

Вказані обставини підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , копія якої міститься в матеріалах справи.

Відповідно до повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні № 178/1.01-13 від 21 квітня 2023 року та копії розрахункового листа за період з 01 квітня 2023 по 20 квітня 2023 року сума заробітної плати з доплатами за період з 01 квітня 2023 по 20 квітня 2023 року становить 8 030,01 грн., сума нарахованої компенсації за 44 календарних дні щорічної відпустки без утримання податку становить 20 156,84 грн., заборгованість по заробітній платі ДП «Агрокомбінат «Пуща-Водиця» попереднього періоду з 01 листопада 2022 року по 31 березня 2023 року після утримання податку становить 50 717,06 грн., сума до виплати після утримання податку становить 76 125,61 грн.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 19 червня 2023 року до Державного підприємства Державного підприємства "Науково дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща-Водиця", позивач просила виплатити їй заборгованість по заробітній платі за листопад, грудень, січень, лютий, березень, квітень, а також розрахункові кошти відповідно до трудового законодавства.

Крім того, з долучених представником відповідача доказів вбачається, що 12 вересня 2023 року ОСОБА_1 прийнято на роботу оператором машинного доїння цеху по виробництву товарного молока та вирощуванню молодняка дільниці «Совки-Музичі» на підставі Наказу № 69-квід 12 вересня 2023 року, 03 січня 2024 року ОСОБА_1 звільнено із вказаної посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України на підставі Наказу № 1-к від 02 січня 2024 року, 28 лютого 2024 року ОСОБА_1 прийнято на роботу оператором машинного доїння цеху по виробництву товарного молока та вирощуванню молодняка дільниці «Совки-Музичі» на підставі Наказу № 12-к від 27 лютого 2024 року, 04 липня 2024 року ОСОБА_1 звільнено із вказаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі Наказу № 46/1-к від 03 липня 2024 року.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

При цьому належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до ст. 233 КЗпП (в редакції від 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті, за якою із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

Отже, строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду є спеціальним строком для судового захисту трудових прав і застосовується виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Такий строк не є строком позовної давності, який регулюється нормами ЦК України.

До близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 06 липня 2022 року у справі № 148/201/21 (провадження № 61-16063св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 750/10938/15-ц (провадження № 61-559св22).

У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі необґрунтованості позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити на підставі необґрунтованості позовних вимог; строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених ст. 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22), постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 130/1596/22 (провадження № 61-6838св23).

З урахуванням того, що ОСОБА_1 звільнено 20 квітня 2023 року, видано їй наказ про звільнення та повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні 20 квітня 2023 року та 21 квітня 2023 року, що підтверджено позивачем у судовому засідання, а саме коли тривав карантин, для неї тримісячний строк на подання позовної заяви до суду обраховується з 01 липня 2023 року та сплив 01 жовтня 2023 року. Проте з позовом ОСОБА_1 звернулася лише у грудні 2023 року (з урахуванням того, що позивач направила позовну заяву до суду у конверті з описом вкладення та відміткою на поштовому конверті «25 грудня 2023 року»).

Норма ст.234 КЗпП України, передбачає, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

В даному випадку, позивач звернулася до суду з пропуском строків, встановлених ст.233 КЗпП України та клопотання про поновлення строків не заявляла.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог у частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за 44 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за спливом строку звернення до суду із даною вимогою.

Щодо вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційного збільшення на підставі ст. 625 Цивільно процесуального кодексу України, суд зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційного збільшенняє безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Суд , звертає увагу на те, що у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) (див. пункт 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).

Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис ч. 2 ст. 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Правовий висновок щодо відсутності підстав для застосування приписів статті 625 ЦК України до трудових правовідносин, які регулює спеціальне законодавство, також наведено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18).

Враховуючи викладене, оскільки, приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн., суд виходить з наступного.

У пунктах 3, 4, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо.

Частиною 1 ст. 1 КЗпП України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновлення становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди порядку, визначному законодавством.

Так, суд приходить до висновку, що вимоги в цій частині є необґрунтованими, оскільки позивачем не під час судового розгляду не наведено в чому саме полягають моральні страждання, завдані їй незаконними діями відповідача, не доведено факт заподіяння їй моральної шкоди діями відповідача.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12-13, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства "Науково-дослідний, виробничий комбінат "Пуща Водиця" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 10 грудня 2024 року.

Суддя: Інна ФІНАГЕЄВА