Провадження № 2/496/886/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Портної О.П.,

за участю:

секретаря Бондаренко Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Біляївка Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про стягнення заборгованості за договором займу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором займу.

Ухвалою Малиновського районного суду Одеської області від 18 липня 2023 року цивільну справу передано на розгляд за територіальною юрисдикцією до Біляївського районного суду Одеської області.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 вересня 2023 року, цивільну справу № 521/14499/23, передано судді Біляївського районного суду Одеської області Портній О.П.

Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Портної О.П. від 28 вересня 2023 року позовну заяву було залишено без руху, в зв`язку з порушенням вимог, встановлених ст.ст. 175, 177 ЦПК України та визначено строк позивачу для усунення недоліків.

23 жовтня 2023 року від позивача, на виконання ухвали суду від 28 вересня 2023 року, на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Портної О.П. від 13 листопада 2023 року було відкрито спрощене позовне провадження по справі, призначено справу до розгляду. Окрім цього відповідача було визначено строк для надання відзиву на позов.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про причини не явки суд не повідомили. Представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом Чорнуцьким В.П., надано до суду заяву про проведення судового засідання у його відсутність.

Оскільки сторони у судове засідання не з`явилися, судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що провадження по справі підлягає закриттю, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи в прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на його користь 7300 ам.дол. з виплатою у гривнях по курсу НБУ на день платежу за договором займу від 19.07.2018 року та покласти судові витрати на ОСОБА_2 . На підтвердження позовних вимог позивач додав копію договору займу від 19.07.2018 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 1000 ам.дол. на строк 3 місяці. Також з копії постанови Одеського апеляційного суду від 22.09.2022 року по справі № 521/19758/18, яка долучена позивачем до матеріалів справи, вбачається, що 21.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про стягнення боргу за договором позики, який 25.03.2019 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси було задоволено частково, яке, в свою чергу, було скасовано зазначеною постановою апеляційного суду та позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором займу від 19.07.2018 року в сумі 83840,00 гривень, яка складається з суми позики у розмірі 26200,00 гривень; відсотків за користування позикою у розмірі 20960,00 гривень; пені у розмірі 10480,00 гривень; штраф у розмірі 26200,00 гривень, а також стягнуто у рівних частинах зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , на користь держави судовий збір у розмірі 838,40 гривень.

16 листопада 2023 року від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Білик Віктора Станіславовича, надійшла заяви про закриття провадження у справі, яка обґрунтована тим, що в матеріалах справи вже наявна постанова Одеського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року по цивільній справі № 521/19758/18, якою вже стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором займу від 19 липня 2018 року в сумі 83840,00 гривень, яка складається з суми позики у розмірі 26200,00 гривень, відсотків за користування позикою у розмірі 20960,00 гривень, пені у розмірі 10480,00 гривень, штраф у розмірі 26200,00 гривень та судовий збір. Вказане рішення набрало законної сили одразу, після його винесення. Водночас звертає увагу суду на те, що зі змісту прохальної частини позовної заяви від 07.06.2023 року вбачається, що позивач повторно просить суду стягнути з відповідачів грошові кошти у розмірі 7300 доларів США за договором позики від 19.07.2018 року, без належного обґрунтування, що стало підставою повторного звернення до суду, та чому відповідачі зобов`язані сплачувати вказані кошти окремо від вищевказаної постанови.

20 листопада 2023 року від позивача на адресу суду надійшли пояснення в яких позивач зроби короткий аналіз понять «відсотки за неправомірне користування кредитом» та «відсотки за користування кредитом (тобто відсотки за правомірне користування кредитом)». Також посилався на практику ВСУ, а саме на справи № 444/9519/12, № 910/1238/17, № 5017/1987/2012, № 310/11534/13-ц.

01 грудня 2023 року на адресу суду, від представника ОСОБА_4 адвоката Білика В.С., надійшли відзив на позовну заяву та заява про поновлення пропущеного процесуального строку, але, в зв`язку з необґрунтованістю пропущення строку для надання відзиву та з урахуванням того, що зазначений вище представник раніше звертався до суду з заявою про закриття провадження, суд не враховує даний відзив при розгляді справи.

05 грудня 2023 року на адресу суду, від представника ОСОБА_4 адвоката Білика В.С., надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду, яка обґрунтована тим, що позивачем не були усунені недоліки, які були викладені в ухвалі суду від 28 вересня 2023 року та не сплачено судовий збір. В зв`язку з чим, на думку адвоката Білика В.С., позовну заяву слід залишити без розгляду на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

20 лютого 2024 року на адресу суду від представника ОСОБА_4 адвоката Чорнуцького В.П., надійшли пояснення щодо заявлених позовних вимог. Адвокат зазначає, що по суті позивачем заявлено вимогу про стягнення 7300 доларів США, які відсотків за користування займом за період з 31 серпня 2018 року по 31 серпня 2019 року. На думку представника, позовні вимоги щодо ОСОБА_4 , як до поручителя, не підлягають задоволенню, з наступний підстав: договір займу був укладений 19 серпня 2018 року на три місяці (кінцевий термін погашення); в цей же день між позивачем та ОСОБА_4 було підписано договір поруки; 22 вересня 2022 року постановою Одеського апеляційного суду було частково задоволено позовні вимоги позивача. Однак, адвокат Чорнуцький В.П. посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 202/4494/16-ц, в якій зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного ним договором строку кредитування. Так як ОСОБА_1 надавав позику на три місяці, тобто з 19.08.2018 року по 19.11.2018 року, а відсотки позивач намагається стягнути за період з 31.08.2018 року по 31.08.2019 року, тобто поза межами строку дії договору позики, то на думку представника у позові слід відмовити через відсутність підстав для його задоволення.

Ураховуючи положення п. 3 ч. 1 ст. 255, п. 4 ч. ст. 257 ЦПК України, суд доходить висновку, що після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів. Окрім цього Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 24 травня 2023 року у справі № 161/10940/22 вказав на те, що цивільна справа може бути закрита на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України тільки у разі, якщо справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і є відповідне судове рішення, ухвалене саме в порядку цивільного судочинства.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Отже, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідачів щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, що розглядається, та цивільній справі № 521/19758/18, предметом позову є стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором займу від 19.07.2018 року. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, ОСОБА_1 в обох цивільних справах посилався на те, що ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за позикою, а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 є поручителями, а тому теж несуть відповідальність перед позивачем за невиконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним договором позики. При цьому, саме по собі перерахування заборгованості не дає підстав для висновку про відмінність предмету позову у справі, що розглядається, та у цивільній справі № 521/19758/18, з урахуванням того, що позивачем не надано жодного доказу невиконання відповідачами свого зобов`язання після постановлення Одеським апеляційним судом постанови від 22.09.2022 року, а саме постанови про відкриття виконавчого провадження, як завершальної стадії виконання рішення суду.

Окрім цього суд погоджується з доводами адвоката Чорнуцького В.П., а саме враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Також, суд вважає за необхідне додати, що відповідно до правової позиції ВСУ викладеної у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 462/4724/20 (провадження № 61-19935св21), пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

На підставі наведеного, суд доходить висновку, щодо необхідності закриття провадження у справі, оскільки набрало законної сили рішення суду, постановлене в порядку цивільного судочинства, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, у зв`язку з чим клопотання представника відповідача є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Окрім цього в матеріалах справи наявне клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору, яке не розглядалося судом при відкритті провадження та яке мотивоване тим, що розмір судового збору перевищує 5% від річного доходу позивача, та відповідно до положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19.06.2001 року у справі «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Як вбачається з вищевикладеного та матеріалів справи, суд надав позивачу доступ до суду та можливість обґрунтувати свої позовні вимоги, чим виконав положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», закріплено перелік категорії осіб які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Ні зміст позовних вимог в даній справі, ні статус позивача як пансіонера, не дає можливості суду дійти висновку про звільнення позивача від сплати судового збору.

Окрім цього Європейський суд з прав людини також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (п. 59 рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»)). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

Отже, ціна позову, яка була заявлена позивачем 191260,00 гривень. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 відсоток ціни позову, але не менше 1211,20 гривні та не більше 15140,00 гривень).

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з позивача судовий збір за подання вказаного позову до суду в розмірі 1% відсотку від ціни позову, що дорівнює 1912,60 гривні.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 256, ст. 260-261 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Білик Віктора Станіславовича, про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про стягнення заборгованості за договором займу задовольнити.

Закрити провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про стягнення заборгованості за договором займу.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання якого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 1912,60 гривень.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду на протязі п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції.

Повний текст ухвали складено 11 березня 2024 року.

Суддя О.П. Портна