Справа № 149/3652/23
Провадження №2/149/129/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.11.2024 р. Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Робак М. В.,

при секретарі Поліщук Л. А.,

за участі позивача-відповідача ОСОБА_1

його представника - адвоката Адамчука П.Б.

відповідача-позивача ОСОБА_2

її представника - адвоката Захарченка В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмільнику цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружж та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, який мотивовано тим, що з 19.12.2015 по 20.09.2021 він перебував у шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дочок на утримання яких ним виплачуються аліменти. За час перебування у шлюбі сторонами було добудовано житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 та збудовано господарські будівлі, огорожа з воротами, підведено водопостачання. У 2019 році будинок було прийнято в експлуатацію, при цьому право власності зареєстровано на відповідачку. За період шлюбу також було придбано три транспортні засоби, меблі, пральну машину та морозильну камеру. Оскільки відповідачка не бажає в позасудовому порядку поділити спільно набуте майно, тому він просить визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами та виділити автомомобіль ВАЗ 2104, 1998 р.в. Інше майно виділити відповідачці.

20.11.2023 відкрито у справі спрощене позовне провадження та надано відповідачці час на подання відзиву на позов.

14.12.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог, зазначаючи, що майно є її особистою власністю, оскільки придбано за її власні кошти.

Разом з відзивом відповідачка подала до суду зустрічний позов в якому вказує, що до 2014 року вона проживала в республіці Саха (Якутія) Російської Федерації в тприватизованій квартирі, яку вона продала та кошти перевела на рахунок дітей. В подальшому вона ці кошти конвертувала в долари США, що становило близько 118000 дол США. Переїхавши до України вона, порадившись з батьками, вирішила будувати власне житло поряд з будинком її батька. У вересні 2014 року без отримання дозволів, розпочалось будівництво житлового будинку та було зведено фундамент. З травня по жовтень 2015 було зведено будинок, сарай, гараж, будинок покритий металочерепицею, в будинку облаштована стеля та виконана гіпсова штукатурка.. В 2015 була збудована криниця. Всі будівельні матеріали придбувались за кошти від продажу квартири та за кошти її батька. Восени в 2015 року нею було придбано меблі та техніка.. В жовтні 2015 року вона з трьома дітьми вселилась до будинку. ОСОБА_1 до спірного будинку вселився лише 17.01.2016 та проживав як член сім"ї до липня 2021 без реєстрації. В період спільного їх проживання за її особисті кошти, що залишились від продажу квартири були накриті металочерепицею сарай з гаражем, збудовано паркан та проведено деякі незначні внутрішні роботи в будинку та господарських будівлях. 27.11.2019 їй було передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку під спірним будинком одноособовим власником якого являється вона. Оскільки спірне майно було придбано за її особисті кошти, тому просить в позові відмовити.

05.02.2024 ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 та об"єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 , а також здійснено перехід до загального позовного провадження.

19.02.2024 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву у якому ОСОБА_1 заперечує проти зустрічного позову, вказуючи, що з ОСОБА_2 він почав проживати ще з літа 2015 без реєстрації шлюбу. Маючи намір жити разом, ним було продано господарство, та виручені кошти, а також заощадження та доходи, вкладались у будівництво житла та його облаштування. Він приймав безпосередню участь у будівництві будинку та господарських споруд , наймав майстрів, здійснював матеріальні витрати. У зв"язку наведеним, просить відмовити в задоволенні зустрічного позову.

22.02.2024 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про зміну позовних вимог де він просить виділити йому 1/2 спірного житлового будинку з погосподарськими спорудами та 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 . (а.с. 105-108)

11.03.2024 прийнято до розгляду заяву первісного позивача про зміну предмету позову та закрито підготовче судове засідання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали та просили задоволити, посилаючись на обставини, що зазначені в заявах по суті. Вказують, що спірний житловий будинок будувався під час шлюбу . Позивач приймав безпосередню участь у його будівництві як матеріально, так і фізичною працею. Відповідач за первісним позовом не довела, що будинок було збудовано до реєстрації шлюбу. До укладення шлюбу було зведено лише коробку, дах, двері та вікна. В лютому 2016 року закінчилось будівництво та поточні ремонти. Гараж та сарай ним будувався влітку 2016 року. В 2017 будувалась огорожа. Оскільки земельна ділянка на якій розташований будинок нерозривно з ним пов"язана, тому просять задоволити позовні вимоги згідно заяви про зміну предмету позову.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник просять задоволити зустрічний позов, а в первісному відмовити, посилаючись на обставини, що зазначені в заявах по суті. При цьому вказали, що спірне майно було збудовано за особисті кошти відповідачки, які вона отримала від продажу квартири в Російській Федерації.

Відповідачка позивачка ОСОБА_4 , яка допитувалась за правилами свідка суду показала, що на момент укладення шлюбу з позивачем будинок був придатний до проживання та придбано меблі. Загалом будівництвом будинку займався її батько. Будівництво було розпочато в 2014 році. В 2015 році будувалась огорожа та сільськогосподарські будівлі. У вересні 2015 розпочались внутрішні роботи. В жовтні 2015 заселились до будинку. Під час шлюбу дороблялась лише одна кімната. Всі записи по будівництву вів її батько. В 2016 дороблялись сарай та огорожа. Позивач робив лише двері та вікна в сараї. Сарай будували родичі ОСОБА_1 проте за її кошти. ОСОБА_1 в будинок вселився лише в січні 2016, проте будь-якої матеріальної підтримки не надавав.

За клопотанням сторін, судом допитано ряд інших свідків.

Так, свідок ОСОБА_5 суду показав, що житловий будинок було збудовано до 2016 року, а господарські споруди будувались з 2017. Пам"ятає, що ОСОБА_1 будував огорожу та господарські будівлі. Також ОСОБА_1 працював на камазі та перевозив зерно.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що житловий будинок почав будуватися у 2014 році та до шлюбу було зроблено приблизно 50 % робіт. . Земельна ділянка для будівництва сараю очищалася від чагарників у 2016 році. До укладення шлюбу сторони жили разом приблизно 2 роки, хоча ОСОБА_1 і перебував у іншому шлюбі. У 2016 році будувався сарай на який він привозив будівельні матеріали. Знає що ОСОБА_1 приймав участь у будівництві господарських споруд.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що в 2016 він будував сарай, гараж та огорожу, розраховувався ОСОБА_1 . Відповідачка ОСОБА_2 кошти не надавала. За будівництво будинку йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що з 2015 року сторони проживали в незавершеному будівництвом будинку. Йому відомо, що другий поверх не був готовий до проживання. У 2016 року ним на замовлення ОСОБА_1 будувалися сарай та огорожа. Розраховувався за роботу ОСОБА_1 , який також приймав безпосередню участь у будівництві.

Свідок ОСОБА_9 (батько відповідачки за первісним позовом) суду повідомив, що будинок почав будуватися у 2014 році. Було закладено фундамент та весною розпочато будівництво. У вересні 2015 збудовано криницю. В жовтні 2015 року дочка разом з дітьми вселились до будинку де була готова одна кімната та кухня, другий поверх готовим не був. Участі у будівництві будинку ОСОБА_1 не брав. До будинку він заселився в січні 2016 року. Під час шлюбу було збудовано сарай, гараж та огорожу. Будівництвом будинку він займався безпосередньо та вів всі записи. Документи на будинок та земельну ділянку були виготовлені у 2019-20 р.р.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що він товаришує з батьком відповідачки , який йому у 2014 році повідомив про бажання будувати дочці будинок. В 2015 році будинок був готовий до проживання, безпосередньо він займався електрикою. Пам"ятає що в кінці вересня 2015 було дороблено другий поверх та збудовано криницю. В 2015 було куплено меблі в кухню та холодильник та в той час ОСОБА_11 з дітьми вселились до будинку.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що він являється сином ОСОБА_2 . В Україну він приїхав після продажу матір"ю квартири в Російській Федерації . За літо 2015 було зведено фундамент , коробку та дах будинку. Восени 2015 вони вселились в будинок. Була готова кухня та кімната. ОСОБА_1 почав з ними проживати з січня 2016. коли доробляли другий поверх будинку. Господарські споруди будувались за особисті кошти ОСОБА_2 .

Згідно рішення Хмільницького міськрайонного шлюбу від 20.09.2021 розірвано шлюб між сторонами, який було зареєстровано 19.12.2015 року (а.с.8, 61)

Згідно довідки про склад сім"ї в житловому будинку в АДРЕСА_1 . 67 а позивач ОСОБА_1 не зареєстрований, в будинку зареєстрована ОСОБА_4 та п"ятеро дітей (а.с. 9, 62)

ОСОБА_4 26.06.2014 отримала дозвіл органу опіки на користування рахунками дітей на яких зберігались грошові кошти (а.с. 33-34,35-36)

На аркушах справи 37-54 містяться чорнові записи про витрати та виконані будівельні роботи

Протягом червня-грудня 2015 свідком ОСОБА_9 придбано блоки та інші будівельні матеріали. (а.с. 55-56,58)

Згідно акту опитування жителів с. Клітенка та довідки житловий будинок, що належить ОСОБА_2 збудовано протягом 2014-2015 р. (а.с 59,60)

Згідно технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , який виготовлено 04.02.2020 , житловий будинок з господарськими будівлями збудовано у 2014 року, станом на дату виготовлення технічного паспорту дозвільні документи на будівництво відсутні (а.с.63-66)

У відповідності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_4 з 02.12.2019 являється власником житлового будинку, а з 18.03.2020 власником земельної ділянки, що розташовані в АДРЕСА_1 (а.с. 67,68)

Заслухавши сторін, свідків та дослідивши докази, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєструвала право власності на земельну ділянку, що в АДРЕСА_1 а 02.12.2019 року, а на житловий будинок - 18.03.2020 , при цьому перебуваючи в шлюбі з позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 . Отже, за загальним правилом вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не погоджується з статусом майна, то саме на неї покладається тягар доказування особистої власності на нього.

Досліджені в судовому засіданні докази не спростували презумцію спільної сумісної власності подружжя.

Так, на підтвердження часу будівництва спірного житлового будинку з господарськими спорудами відповідачка-позивачка посилається на відомості, що містяться в технічному паспорті на житловий будинок де зазначено 2014 рік побудови домогосподарства.

Однак, суд бере до уваги той факт, що інформація у технічний паспорт вноситься зі слів замовника. Крім того, самі сторони, а також допитані свідки спростували вказану інформацію, зазначивши про закінчення будівництва після 2015 року.

Доказів, які б свідчили про початок будівництва житлового будинку у 2014 року ОСОБА_2 не надано, оскільки будівництво здійснювалось без дозвільних документів. Крім того, чорнові записи витрат на будівництво, надані відповідачкою-позивачем, велися лише з квітня 2015 року. Разом з тим, з наданих чорнових записів не можливо встановити без належного підтвердження, дійсно понесені особисті витрати саме ОСОБА_2 . Надані ОСОБА_2 товарні накладні також не підтверджують придбання нею будівельних матеріалів, оскільки виписані не на її ім"я та стверджувати, що були використані саме для будівництва спірного житлового будинку з господарськими спорудами, не має підстав. ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів того, що станом на день укладення шлюбу їй належав на праві власності об"єкт незавершеного будівництва, про його вартість та ступінь готовності до експлуатації.

Так, допитані в судовому засідані свідки вказували, що на час укладення шлюбу між сторонами, будинок не був повністю збудований, другий поверх був не придатний до проживання, а на першому були готові лише кімната та кухня. Після укладення шлюбу сторонами ще проводилось будівництво будинку та господарських споруд з огорожею. При цьому свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які приймали участь в будівництві спірного майна, вказали, що розрахунок з ними проводив ОСОБА_1 . Крім того, свідки вказували про активну участь позивача-відповідача у будівництві нерухомого майна.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 підлягають до задоволення.

З приводу спірної земельної ділянки, то відповідно до обставин справи і вимог закону цей об`єкт речового права є особистою приватною власністю відповідачки-позивачки.

Так, згідно із пунктом 5 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Між тим, відповідно до частини першоїстатті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені,без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»(зі змінами, внесеними згідно зпостановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК Україниокрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності достатті 120 ЗК України,статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Таку правову позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (61-35533св18).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, земельна ділянка. що розташована в АДРЕСА_1 , також підлягає поділу з визнанням за ОСОБА_1 права власності на її 1/2 частину.

На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення, оскільки в судовому засіданні відповідачкою- позивачкою не спростовано факт спільного придбання сторонами житлового будинку з погосподарськими спорудами та земельної ділянки на якій воно розташоване. Тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. Задоволення первісного позову виключає задоволення вимог за зустрічним позовом.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимогст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що первісний позов ОСОБА_1 задоволено, тому з відповідачки ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1300,3 грн

Керуючись ст.ст. 258,264,265,273,354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :05:002:0097, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1300,3 грн.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду Вінницької області на протязі 30-ти днів з дня складення повного тексту рішення.

Дата складення повного тексту рішення - 06.12.2024

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Марина РОБАК