ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2024 року м. Кропивницький

справа № 398/789/24

провадження № 22-ц/4809/821/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Головань А. М., Письменний О. А.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідач Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення матеріальної допомоги для опалення будинку за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2024 року (суддя Стручкова Л.І.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2024 року справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення матеріальної допомоги для опалення будинку передано на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з положень ч. 2 ст. 27 ЦПК України, за якою позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з інформацією в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місце знаходження відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», , Україна, 01601, м. Київ, вул. Руставелі Шота, будинок 9А, що є територіальною юрисдикцією Печерського районного суду м. Києва.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що дана справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, у зв`язку з чим має бути передана на розгляд за територіальною підсудністю до належного суду- Печерського районного суду м. Києва.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Відповідно до поданої апеляційної скарги вважає, що ухвала Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2024 року є незаконною і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції у зв`язку з неповним з`ясуванням місцевим судом обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірні правовідносини між сторонами виникли з умов колективного договору на 2023 - 2025 роки, укладеного між Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» та трудовим колективом цього підприємства.

З огляду на викладене, скаржник вважає, що спір у даній справі пов`язаний з трудовими відносинами.

Разом з тим, у силу вимог ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

За викладеного, на переконання скаржника, оскаржуване судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Після усунення скаржником у межах встановленого строку недоліків апеляційної скарги ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 03 травня 2024 року закінчено підготовчі дії; розгляд справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2024 року постановлено здійснювати без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені апеляційним судом

Між Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» та трудовим колективом підприємства укладено колективний договір на 2023 - 2025 роки, який затверджено конференцією трудового колективу 30 червня 2023 року.

Умовами колективного договору, зокрема, передбачено, що для опалення будинків і квартир, які мають пічне опалення, надається один раз на рік матеріальна допомога у розмірі 6 700,00 грн наступним категоріям (згідно заяви):

- колишнім працівникам, які отримали трудове каліцтво або професійне захворювання на лісогосподарських підприємствах, правонаступником яких є ДП «Ліси України»;

- сім`ям загиблих на виробництві, в АТО, ООС та війні з російською федерацією (військовий стан у зв`язку із збройною агресією російської федерації введено 24.02.2022 року);

- пенсіонерам підприємств, які мають стаж роботи в лісовій галузі 15 і більше років і на підприємствах правонаступником яких є ДП «Ліси України» та їх утриманцям;

- працюючим учасникам АТО, ООС, мобілізованим до ЗСУ, територіальної оборони та інших збройних формувань, які забезпечують обороноздатність країни;

- одиноким матерям/батькам.

Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_1 є пенсіонером Холминського держлісгоспу Чернігівського обласного управління лісового і мисливського господарства, має стаж роботи у лісовій галузі більше 15 років, у тому числі на підприємствах, правонаступником яких є відповідач.

ОСОБА_2 вважає себе утриманцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка - ОСОБА_3 , який був пенсіонером Холминського держлісгоспу Чернігівського обласного управління лісового і мисливського господарства, мав стаж роботи у лісовій галузі більше 15 років, у тому числі на підприємствах, правонаступником яких є відповідач.

Керуючись умовами колективного договору позивачі звернулись до відповідача із заявами про надання їм матеріальної допомоги у розмірі 6 700,00 грн.

На свої звернення з приводу надання матеріальної допомоги позивачі отримали відповіді, згідно з якими ОСОБА_1 для отримання допомоги рекомендовано звернутись до профспілкової організації Філії «Корюківське лісове господарство» ДП «Ліси України», а ОСОБА_2 відмовлено в отриманні допомоги, з тих підстав, що допомога надається особі, яка оформила опікунство або піклування над недієздатним пенсіонером підприємства.

Вважаючи, що дії відповідача щодо відмови у наданні матеріальної допомоги суперечать закону та порушують умови чинного колективного договору, позивачі звернулись до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за місцем проживання ОСОБА_1 .

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені у ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та в абз. першому пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 листопада 2011 року №9-рп/2011.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Колегія суддів зауважує, що юридично обґрунтоване розмежування повноважень кожної ланки судової системи, а також однойменних судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення справ гарантує безпомилковість діяльності всієї судової системи, здійснення покладених на неї завдань та є однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства.

Саме правила підсудності у своїй сукупності складають алгоритм визначення компетентного суду для розгляду і вирішення конкретної справи.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди у першу чергу повинні визначити, який саме суд повинен розглядати справу, тобто є судом першої інстанції.

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Основними видами територіальної підсудності є загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Частиною 2 ст. 27 ЦПК України передбачено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

При цьому, таке загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача юридичної особи застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями процесуального закону.

Стаття 28 ЦПК України встановлює правила підсудності справ за вибором позивача, яку ще називають альтернативною підсудністю. Альтернативною називають підсудність, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу. Не виключаючи можливість звернення особи до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача) вона встановлює можливість звертатися до іншого або інших судів, тобто встановлює альтернативу можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Альтернативна підсудність є пільговою, вона встановлена для невеликої категорії справ, які мають особливо важливе значення для громадян. Специфіка цього виду підсудності полягає в тому, що в залежності від характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, особистих обставин (стан здоров`я, малолітні діти тощо) позивач може обирати серед двох, трьох чи більшої кількості судів, які будуть компетентними розглянути таку справу.

Так, позивачі, вважаючи, що позов у даній справі виник з трудових правовідносин, на підставі ч. 1 ст. 28 ЦПК України пред`явили його до суду за місцем проживання позивача ОСОБА_1 .

Однак, колегія суддів не може погодитись з такою позицією.

Так, ст.ст. 3, 221 КЗпП України унормовано, що у порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх

підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Визначення дефініції «трудовий спір» чи «індивідуальній трудовій спір» глава ХV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП не дає, хоча йдеться про розгляд саме індивідуальних трудових спорів.

Водночас, фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 у трудових відносинах з відповідачем не перебуває. Скаржниця ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем не перебуває та не перебувала, натомість на підприємстві працював її чоловік.

Апеляційним судом не встановлено також будь-яких інших ознак, які б свідчили про наявність індивідуального трудового спору між сторонами.

Отже, твердження позивачів, що спір у даній справі виник з трудових правовідносин не заслуговують на увагу.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що на відміну від ОСОБА_1 , яким ухвала суду першої інстанції не оскаржувалась, скаржниця проживає не у м. Олександрія Кіровоградської області, а у селищі Холми Корюківського району Чернігівської області, а тому суд не вбачає порушення прав скаржниці застосуванням судом першої інстанції у даній справі правил загальної територіальної підсудності.

Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Окрім того, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні у справі «Zand v. Austria» зазначено, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Крім того, за практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п.1 ст. 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70). «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) від 16 червня 2001 року, заява № 28249/95, § 53).

Застосовані державою обмеження права на доступ до суду не можуть бути такими, що порушують саму сутність права. Більше того, обмеження не входить у сферу застосування п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, заява № 8225/78, § 57; рішення у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom) від 21 вересня 1980 року, заява № 17101/90, § 65).

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у п. 1 ст. 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом, до територіальної юрисдикції якого відноситься даний позов.

За викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином виконав визначений процесуальним законом свій першочерговий обов`язок та правильно визначився з територіальною юрисдикцією спору у даній справі.

Оскільки ухвала суду першої інстанції прийнята у чіткій відповідності до вимог процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень ст.. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2024 року у даній справі необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 лютого 2024 року, - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у порядку та строки, встановлені ЦПК України.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді А. М. Головань

О. А. Письменний