ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/996/24 Справа № 705/473/21 Категорія: 302000000 Головуючий по 1 інстанції Піньковський Р.В. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3

особа, що подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 про незаконне переоформлення земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про незаконне переоформлення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що по договору дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_2 і позивач є співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_1 і солідарно відповідають за спільні договірні зобов`язання.

Порядок користування визначено відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 липня 2004 року.

Здійснення їх прав і обов`язків відбувається за домовленості і координації дій, але ОСОБА_2 самочинно від свого імені по договору дарування від 29 серпня 2017 року передала із їх спільного майна земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 150 кв.м ОСОБА_4 .

Перехід права власності на землю проведено ОСОБА_2 без необхідних письмових повноважень і встановлених обмежень, без попереднього повідомлення всіх співвласників будинку і за відсутності їх загального дозволу, без його особистої згоди, не визначені способи та умови цільового призначення землі і належність її до єдиного майнового комплексу. Наявність таких істотних недоліків свідчить про порушення земельного законодавства, незаконне переоформлення земельної ділянки на іншого власника в результаті земельної афери.

В позовній заяві ОСОБА_1 просив припинити договір дарування від 29 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 150 кв.м по АДРЕСА_1 , з підстав ст. ст. 373, 638 ЦК України і ст. ст. 88, 131, 210 ЗК України.

Судовий збір покласти на відповідача, з підстав ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 у своєму позові ставить питання про припинення договору дарування земельної ділянки від 29 серпня 2017 року, сторонами якого є відповідач та третя особа, при цьому не надаючи будь-яких доказів порушення цим договором його прав, та не просить визнати такий договір недійсним, нічим не підтверджує наявність такого договору, тому суд дійшов висновку, що права позивача не порушені.

Суд визнав необґрунтованими доводи позивача про те, що и?ого власнии? інтерес полягає у тому, що такий договір вчинено в порушення вимог законодавства, оскільки зазначене не доводить порушення суб`єктивного цивільного права позивача.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2024 року, а справу направити для продовження розгляду в іншому складі суду.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги просив стягнути з відповідача та винести окрему ухвалу відносно судді ОСОБА_6 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд під час розгляду справи суд неповно з`ясував обставини справи і за відсутності доказів позивача і відповідача, на підставі декларативного підходу і тільки процедурного розгляду справи відмовив у задоволенні вимог.

Вважає, що судом порушені норми процесуального права.

Крім того, зазначив, що під час розгляду справи суддя Піньковський Р.В. не забезпечив належний розгляд справи, поверхово надав оцінку доказам, відтак за такі недоліки відносно судді необхідно винести окрему ухвалу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи в судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки суду не повідомили.

Заслухавши доповідь головуючого, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в своєму висновку правильно зазначив ту обставину, що саме на позивача ОСОБА_1 покладено обов`язок довести суду обґрунтування підстав, предмету позову, вказати осіб, які порушують його права та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 ставиться питання щодо припинення дії договору дарування земельної ділянки, укладеного 29 серпня 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 , у зв`язку із існуванням прав спільної сумісної власності на земельну ділянку та укладенням такого договору без його згоди та без згоди інших власників в результаті, на його думку, земельної афери, але разом з тим, будь-яких доказів суду не надає та не ставив питання про їх витребування.

При цьому, в матеріалах справи відсутня копія договору дарування, внаслідок укладення якого нібито порушено права позивача, так як нібито при його укладенні порушено вимоги земельного законодавства та здійснено «земельну аферу», також відсутній підтверджуючий документ про вчинення так званої «земельної афери» та інформаційна довідка про реальних власників спірного майна (частини земельної ділянки та житлового будинку).

ОСОБА_1 вважає, що укладений договір дарування між відповідачем ОСОБА_8 та третьою особою ОСОБА_9 порушує вимоги земельного законодавства та укладений без його згоди, тому має бути припинений, тобто фактично має бути визнаний недійсним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував положення ч.1 ст. 202 ЦК України, відповідно до якої, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не ставив питання про визнання договору дарування недійсним, а просив припинити його дію, при цьому не надав суду жодних доказів порушення процесу його укладення.

Тому, враховуючи вищевикладене, районний суд дійшов правильного висновку, що такі доводи позивача грунтуються лише на припущеннях, які нічим не підтверджені.

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини.

Оскільки таких доказів ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі він не надав та не довів тих обставин, про які він зазначав у своїх поясненнях, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не містять доказів та посилань, що оскаржуване рішення є незаконним, та судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Що стосується вимог апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали відносно судді районного суду ОСОБА_6 , то такі вимоги є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо під час вирішення спору встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності.

Отже, правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Таким чином, окрема ухвала може бути постановлена лише в разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення.

Оскільки під час судового розгляду не встановлено підстав для скасування судового рішення, неправомірних дій суду щодо ведення справи не встановлено, тому й підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині суд не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 05 червня 2024 року.

Судді