Провадження № 2/161/4939/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

04 грудня 2024 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Тарновської О.В.,

розглянувши у відкритому судового засіданні в порядку спрощене позовного провадження залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 154 678,78 грн., що включає інфляційні нарахування у розмірі 122 674,66 грн. та 3% річних у розмірі 32 004,12 грн. за час прострочення грошового зобов`язання за період з 02 жовтня 2020 року по 24 лютого 2022 року за невиконання заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2020 року у справі №161/11031/20 про стягнення з відповідача заборгованості на підставі договору позики.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не з`явився, водночас, представник позивача подав на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечували.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з таких підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2020 року у справі №161/11031/20 стягнуто із ОСОБА_2 , в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 763 389, 02 грн., з яких: 592 900,00 грн. основний борг, 19 259, 14 грн. сума 3 % річних, 151 229,88 коп. сума відсотків за користування позикою; стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 633, 89 грн.

Рішення суду набрало законної сили 03.11.2020 року.

На виконання рішення суду видано виконавчий лист №53 від 19.01.2021 року та 28.01.2021 року відкрито виконавче провадження №64311740 (а.с. 11-19).

У повідомленні Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08.10.2024 року №240746 вказано, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №64311740 з примусового виконання виконавчого листа по справі №161/11031/20 виданого 19.01.2021 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 763 389,02 грн. Справу відкрито 28.01.2021 року. Крім того, вказано, що в межах даного виконавчого провадження у період з 28.01.2021 року по 24.02.2022 року перераховано стягувачу виплати в наступному розмірі: 25.06.2021 року - 363,35 грн.; 21.07.2021 року - 516,98 грн.; 21.09.2021 року - 500 грн.; 30.09.2021 року - 516,98 грн.; 22.10.2021 року - 516,98 грн.; 22.11.2021 року - 500 грн.; 23.12.2021 року - 500 грн.; 26.01.2022 року - 516,98 грн.; 23.02.2022 року - 516,98 грн. (а.с. 20).

Позивач стверджує, що на даний час відповідачем рішення суду не виконане, стягнута заборгованість не сплачена.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 18 ч. 1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили обов`язкові для всі органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Приписи частини другої статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язують із індексом інфляції, орієнтує на їх компенсаційний, а не штрафний характер. Тому 3% річних не є неустойкою у розумінні статті 549 ЦК України.

За змістом вказаних статей нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права отримати за час прострочення суми, передбачені статтею 625 ЦК.

Правомірність застосування ст. 625 ЦК України в разі прострочення виконання боржником рішення суду підтверджена, також, у постанові Верховного суду у складі Великої Палати від 16.05.2018р. по справі №686/21962/15-ц, постановах Верховного суду у справах №310/5419/15-ц від 11.07.2018р., №463/4711/15 від 04.07.2018р., №703/4704/15-ц від 28.02.2018р., №361/7939/2015ц від 06.08.2018р.

Суд виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, тому позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, відповідно до розрахунку інфляційних витрат та 3% річних, наданого позивачем заборгованість відповідача за невиконання зобов`язання, встановленого заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 жовтня 2020 року у справі №161/11031/20, складає 154 678,78 грн., з яких інфляційні нарахування у розмірі 122 674,66 грн. та 3% річних у розмірі 32 004,12 грн. за період з 02.10.2020 року по 24.02.2022 року.

Будь-яких заперечень по суті позовних вимог відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що виконання зобов`язань порушено з вини відповідача, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 1 546,79 грн.

В обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу позивач долучив до матеріалів справи ордер на надання правничої (правової) допомоги та договір про надання правничої допомоги адвоката від 30.09.2024 року.

З огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, а також відповідає характеру спору, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 10 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за прострочення грошового зобов`язанняу розмірі 154 678 (сто п`ятдесят чотири тисячі шістсот сімдесят вісім) грн. 78 коп., в т.ч. інфляційні втрати у розмірі 122 674,66 грн. та 3% річних у розмірі 32 004,12 грн. за період з 02 жовтня 2020 року по 24 лютого 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 546 (одна тисяча п`ятсот сорок шість) грн. 79 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк