КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 753/26541/21

провадження № 22-ц/824/8812/2024

04 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т.І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Національного університету оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, за апеляційною скаргою Національного університету оборони України на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року в складі судді Колесника О. М.,

встановив:

У грудні 2021 року Національний університет оборони України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги Національний університет оборони України мотивував тим, що гуртожиток по АДРЕСА_1 військового містечка № НОМЕР_1 в м. Києві відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності державі в особі Міністерства оборони України та перебуває на балансі Національного університету оборони України. Вказаний гуртожиток призначений для забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців, які проходять військову службу (навчаються) в університеті та не забезпечені житлом у м. Києві. Згідно з ордером від 07 серпня 2007 року № 952 ОСОБА_1 та його сім`ї була надана кімната в зазначеному гуртожитку .

Позивач вказував, що у грудні 2020 року ОСОБА_1 та його сім`ї, яка складається з чотирьох осіб, виплачено грошову компенсацію для отримання (придбання) житлового приміщення у розмірі 1 897 793, 80 грн. ОСОБА_1 та члени його сім`ї після отримання грошової компенсації на житло для військовослужбовців були зняті з квартирного обліку в гарнізоні міста Києва на підставі статті 40 Житлового кодексу України, але не звільнили займане жиле приміщення в гуртожитку, продовжують безпідставно користуватися ним.

Відповідачі позов не визнали, пояснили, що після звільнення ОСОБА_1 з військової служби родина дійсно отримала грошову компенсацію для придбання житла. 13 січня 2021 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири у м. Києві. Після того як було сплачено вартість житла, що будується, забудовник не виконав своїх зобов`язань перед інвестором через введення на території України воєнного стану, а тому допоки вони не мають іншого житла. Крім того, вони не підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, оскільки ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, а ОСОБА_5 є діючим офіцером Збройних Сил України.

Національний університет оборони України просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з кімнати АДРЕСА_1 військового містечка № НОМЕР_1 в м. Києві без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог Національному університету оборони України відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 оплатила на підставі договору від 13 січня 2021 року вартість житла, що будується, забудовник не виконав своїх зобов`язань перед інвестором через введення на території України воєнного стану, отже відповідачі з дитиною не мають іншого житла, окрім спірної кімнати у гуртожитку, якою вони користуються. Водночас ОСОБА_1 є інвалідом другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, а його дружина ОСОБА_5 є діючим офіцером Збройних Сил України. Отже вони разом із своїми дітьми не підлягають виселенню з гуртожитку на підставі статей 125, 132 ЖК України без надання іншого жилого приміщення.

23.06.2023 Національний університет оборони України звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 березня 2023 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, не досліджено зібрані у справі докази та не надано їм належної правової оцінки

Зазначає, що у грудні 2020 року ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію за належне для отримання житлове приміщення у розмірі 1 897 793,80 грн на склад сім`ї 4 особи ( він, дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_4 , 2006 року народження) та знято з квартирного обліку. Отримання грошової компенсації за належне їм для отримання житлове приміщення прирівнюється до забезпечення постійним житлом, внаслідок чого відсутні підстави для надання іншого жилого приміщення. Утримання відповідачами житлового приміщення в гуртожитку порушує права позивача щодо користування та розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим останні підлягають захисту в порядку, визначеному цивільним законодавством, зокрема статтями 319, 321, 326, 391 Цивільного кодексу України. Задоволення позовних вимог про виселення відповідачів є необхідним для забезпечення у встановленому законом порядку реалізації житлових прав інших громадян, що працюють чи навчаються в університеті, є співмірними вказаній меті та становитиме розумний баланс між інтересами особи та суспільства, відтак, не становитиме невиправданого втручання у право відповідачів на повагу до житла.

Суд першої інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 759/4907/18.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року апеляційну скаргу Національного університету оборони України залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2024 року касаційну скаргу Національного університету оборони України задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник Національного університету оборони України Плескун Д. А. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

В судове засідання інші учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 військового містечка № НОМЕР_1 у м. Києві відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності державі в особі Міністерства оборони України та перебуває на балансі Національного університету оборони України. Вказаний гуртожиток призначений для забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців, які проходять військову службу (навчаються) в університеті та не забезпечені житлом у м. Києві.

Згідно з ордером від 07 серпня 2007 року № 952 ОСОБА_1 та його сім`ї, до складу якої входить дружина ОСОБА_3 , доньки ОСОБА_2 , 2000 року народження, та ОСОБА_4 2006 року народження, була надана кімната АДРЕСА_1 військового містечка № НОМЕР_1 у м. Києві

07 серпня 2007 року між Національною академією оборони України та майором ОСОБА_1 був укладений договір про надання житлової площі військовослужбовцям постійного складу Національної академії оборони України, на підставі якого академія для тимчасового проживання на період проходження служби в Національній академії оборони України надала ОСОБА_1 та членам його родини кімнату АДРЕСА_1 військового містечка № НОМЕР_1 у м. Києві.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 , виданим на його ім`я.

ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем (офіцером) Збройних Сил України.

26 березня 2008 року ОСОБА_1 був виключений із списків особового складу академії у зв`язку з направленням до нового місця служби (м. Бендери, тимчасово окупована територія республіки Молдова).

Наказом Міністра оборони України від 19 грудня 2017 року № 933 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби і направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі витягу з протоколу Об`єднаної житлової комісії Генерального штабу Збройних Сил України від 11 листопада 2020 року № 24 та наказу начальника Головного управління доктрин та підготовки Генерального штабу Збройних Сил України від 10 грудня 2020 року № 64 у грудні 2020 року ОСОБА_1 та його сім`ї, яка складається з чотирьох осіб, виплачено грошову компенсацію для отримання (придбання) житлового приміщення у розмірі 1 897 793, 80 грн, про що свідчать платіжні доручення № 64 від 28 грудня 2020 року та № 2 від 30 грудня 2020 року.

Після отримання вказаної грошової компенсації рішенням Об`єднаної житлової комісії Генерального штабу Збройних Сил України від 29 січня 2021 року № 26 ОСОБА_1 та члени його сім`ї були зняті з квартирного обліку в гарнізоні м. Києва на підставі статті 40 ЖК України.

13 січня 2021 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, за змістом якого сторони зобов`язуються укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартири, за яким товариство зобов`язується передати у власність (продати) ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 (адреса будівельна), а ОСОБА_3 зобов`язується прийняти цей об`єкт нерухомості та належним чином оплатити його вартість у розмірі 2 177 445, 09 грн. Основний договір укладається сторонами не пізніше ніж 30 червня 2022 року.

Пунктом 5.1 попереднього договору визначено, що жодна із сторін не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання будь-якого зі своїх обов`язків за цим договором, якщо невиконання буде наслідком форс-мажорних обставин, що виникли після укладання цього договору.

Відповідно до пункту 5.2 цього ж договору, під форс-мажорними обставинами слід вважати стихійні лиха, руйнування внаслідок дії вибухових пристроїв, радіаційна, хімічна зараженість, ударні хвилі, війна, блокада чи інші заходи урядів та урядових органів, інші подібні обставини.

ОСОБА_3 оплатила вартість житла, що будується, а забудовник на час розгляду судами попередніх інстанцій не виконав своїх зобов`язань перед інвестором через введення на території України воєнного стану.

Матеріали справи не містять доказів того, що між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_3 було укладено основний договір на придбання квартири. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачам на праві власності належить інше житло, в якому вони можуть проживати.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Як встановлено судом, гуртожиток по АДРЕСА_1 військового містечка № НОМЕР_1 у м. Києві належить на праві власності державі в особі Міністерства оборони України та перебуває на балансі Національного університету оборони України. Вказаний гуртожиток призначений для забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців, які проходять військову службу (навчаються) в університеті та не забезпечені житлом у м. Києві.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» (у редакції, чинній на час подання позову) організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Згідно з частинами першою та другою статі 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 129 ЖК України (у редакції чинній на час видачі ордера) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Оскільки ордер є підставою для вселення на надану жилу площу, після якого особа набуває право користування жилим приміщенням, позбавлення такого права та виселення особи можливе з підстав, передбачених законом, зокрема, статтями 59, 72, 116, 117, 132 ЖК України.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 127 ЖК України гуртожитки призначені, зокрема, для проживання робітників і службовців у період роботи.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частинами першою-третьою статті 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті (частина перша статті 125 ЖК України).

Враховуючи вказані вище приписи закону, а також те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, а ОСОБА_3 проходить службу у Збройних Силах України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виселення відповідачів з кімнати у гуртожитку можливо лише у випадку надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Відповідно до пункту 2 Розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністерство оборони України від 31 липня 2018 року № 380, забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок новозбудованого, вивільненого або придбаного житла, переобладнання нежилих приміщень фонду Міноборони у жилі або надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця).

Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення Житлові приміщення для постійного проживання та грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла (пункт 4 Розділу І Інструкції № 380).

Відповідно до пункту 25 Розділу IV Інструкції № 380 виселення з гуртожитку (сімейного гуртожитку) без надання іншого жилого приміщення здійснюється відповідно до статей 116, 132 ЖК України.

Відповідно до пункту 26 Розділу IV Інструкції № 380 особи, звільнені з військової служби, які були забезпечені службовим жилим приміщенням, жилою площею у гуртожитку (сімейному гуртожитку) та залишені на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, не підлягають виселенню до забезпечення їх встановленим порядком постійним житлом.

Таким чином законом передбачено можливість виселення відповідачів з кімнати у гуртожитку у випадку забезпечення їх постійним житлом.

Пунктом 9 Розділу VIII Інструкції № 380 визначено, що про виплату грошової компенсації КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району протягом трьох робочих днів письмово повідомляє житлову комісію військової частини, яка на найближчому засіданні приймає рішення про зняття військовослужбовця з обліку. Рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) є підставою для видання наказу командира військової частини про отримання військовослужбовцем грошової компенсації та зняття з обліку.

Виходячи з приписів статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 2 Розділу І Інструкції № 380, держава в особі Міністерства оборони України виконало свій обов`язок перед військовослужбовцем ОСОБА_1 та членами його сім`ї щодо забезпечення житловим приміщенням шляхом виплати за їхньою згодою грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення.

ОСОБА_1 та члени його сім`ї після отримання у грудні 2020 року грошової компенсації були зняті у січні 2021 року з квартирного обліку в гарнізоні м. Києва на підставі пункту 1-2 статті 40 ЖК України (одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку).

Слід взяти до уваги, що розпорядженням Солом`янської районної державної адміністрації від 09 лютого 2023 року № 93 новозбудованому об`єкту по АДРЕСА_4 .

Отже суд першої інстанції при вирішенні спору неправильно застосував приписи статті 125, частини третьої статті 132 ЖК України.

Надаючи оцінку критеріям необхідності та пропорційності втручання у право відповідачів на повагу до житла, колегія суддів враховує наступні обставини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції залишив поза увагою, що Національним університетом оборони заявлені вимоги про виселення відповідачів з гуртожитку у зв`язку із виконанням державною обов`язку із забезпечення їх житловим приміщенням шляхом виплати за їхньою згодою грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення.

Виходячи з необхідності забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захисту прав військовослужбовців, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житловим, а також принципів рівності, добросовісності та справедливості, слід дійти висновку, що на військовослужбовців (зокрема звільнених з військової служби), а також членів їх сімей, які були забезпечені постійним житлом в межах норми (у тому числі шляхом отримання грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення), не можуть поширюватися гарантії, передбачені статтею 125 ЖК України, при їх виселенні з попередньо наданого на час проходження військової служби тимчасового житла (службового житла чи кімнати у гуртожитку).

У такому випадку виключаються підстави для додаткового покладення на державу обов`язку з надання іншого житла при виселенні військовослужбовців з гуртожитку, оскільки відповідачі за їхньою згодою отримали грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення, цільове використання якої держава не контролює.

Наведене тлумачення змісту вказаних вище норм відповідає принципам справедливості, пропорційності і рівності всіх військовослужбовців, а також умовам реалізації обов`язку держави по забезпеченню житлом військовослужбовців.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 761/18533/20, 761/39955/20.

Отримавши грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення, відповідачі спрямували грошові кошти за цільовим призначенням на придбання трикімнатної квартири, уклавши попередній договір купівлі-продажу квартири з ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», однак з незалежних, як від держави, так і від відповідачів обставин житло добудовано вчасно не було. Ризики, пов`язані з використанням грошової компенсації, отриманої військовослужбовцем, з порядком і умовами придбання житла, не можуть покладатися на Збройні Сили України та державу загалом, яка належним чином виконала свої обов`язки перед відповідачами.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, дотримуючись балансу між захистом права власності і правом особи на житло, з огляду на обставини справи та надані суду докази, дійшов висновку про те, що виселення відповідачів та їх неповнолітньої дитини із спірної кімнати гуртожитку, яка була надана їм для тимчасового проживання та яким за їх бажанням було виплачено грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення, не буде надмірним тягарем і не призведе до порушення прав, гарантованих статтею 8 Конвенції, є законним та пропорційним заходом, який переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на те, що відповідачі перешкоджають позивачу в правомочностях власника житла, а тому задоволення позову про їх виселення узгоджується із нормами національного та міжнародного права, прецедентною практикою ЄСПЛ.

Відповідно до вимог частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача та наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог про виселення відповідачів з кімнати гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору за подання юридичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру встановлюються у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 01 січня 2021 року становив 2 270, 00 грн (на момент подання позову).

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (частина третя статті 6 Закону України «Про судовий збір»).

Оскільки у справі сплата судового збору передбачена за пред`явлені чотири вимог немайнового характеру розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання такого позову, складав 9 080, 00 грн (2 270, 00 х 4), за подання апеляційної скарги - 13 620 грн (9080,00 грн х150%), за подання касаційної скарги - 18 160 грн ( 9 080,00 грн х 200%).

Враховуючи, що позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви - 2 270 грн, за подання апеляційної скарги - 3 405 грн, за подання касаційної скарги - 18 160 грн, а також ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 є собою з інвалідністю 2 групи та в силу закону звільнений від сплати судового збору, а ОСОБА_4 є неповнолітньою особою, судові витрати підлягають розподілу наступним чином:

Сплачені Національним університетом оборони витрати по сплаті судового збору в сумі 4 540 грн підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З ОСОБА_3 на користь Національного університету оборони підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 14 755 грн, а на користь держави судовий збір в сумі 5 675 грн.

З ОСОБА_2 на користь Національного університету оборони підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 4 540 грн, а на користь держави судовий збір в сумі 5 675 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу Національного університету оборони України задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 березня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 з кімнати № НОМЕР_3 гуртожитку Національного університету оборони України за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Компенсувати Національному університету оборони витрати по сплаті судового збору в сумі 4 540 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Національного університету оборони ( , МФО 820172, р/р НОМЕР_5 , код класифікації 25010200) витрати по сплаті судового збору в сумі 14 755 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь держави судовий збір в сумі 5 675 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь Національного університету оборони ( , МФО 820172, р/р НОМЕР_5 , код класифікації 25010200) витрати по сплаті судового збору в сумі 4 540 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь держави судовий збір в сумі 5 675 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.06.2024.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук