КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

за участю:

представника відповідача Слесарчук В.М. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Мицько Романом Миколайовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення заборгованості з виплат сум за роботу у вихідні дні,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення заборгованості з виплат сум за роботу у вихідні дні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 04.09.2018 ОСОБА_2 призначений на посаду начальника Відділу забезпечення стягнення проблемної заборгованості Департаменту роботи з проблемною заборгованістю Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», про що зроблено запис до трудової книжки.

22.09.2021 ОСОБА_2 переведений з посади начальника Відділу забезпечення стягнення проблемної заборгованості Департаменту роботи з проблемною врегулювання заборгованості на пізніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю (наказ від 21.09.2021 №421-К) з посадовим окладом 60 000,00 грн, про що зроблено запис до трудової книжки.

31.12.2022 ОСОБА_2 звільнений з посади менеджера з примусового стягнення заборгованості Відділу врегулювання заборгованості на пізніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю (наказ від 31.12.2022 №508-К) в порядку п.1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вказує, що сторони дійшли згоди припинити трудові відносини за угодою сторін з одночасною виплатою всіх належних до сплати позивачу сум.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, компанія позивачу у день звільнення не надала.

12.06.2023 в інтересах позивача направлено адвокатський запит №2 про витребування документів. У відповідь на адвокатський запит надійшли документи, на підставі яких встановлено, що ОСОБА_2 на підставі розпоряджень компанії направлено у відрядження за межі місця основної роботи, за період з 17.03.2019 по 14 12.2022.

З аналізу переданих довідок про виплати за час перебування у відрядження за період 2018-2022 років та копій розпоряджень про відрядження за цей же період позивачем встановлено, що виїзд у відрядження у вихідні дні не враховано робочими днями, за час перебування у відрядженні у вихідний день, нарахування та відповідно виплата заробітної плати працівнику у подвійному розмірі не здійснювалась.

Позивач зазначав, що встановлений конструкцією ст. 107 КЗпП порядок оплати праці у подвійному розмірі є обов`язком, а не правом роботодавця. Виключенням з такого прави є вимога працівника про надання іншого дня відпочинку за період роботи у святковий і неробочий день в замін встановленої законом подвійної оплати.

Заяв про надання іншого дня відпочинку за роботу у наведені святкові і неробочі дні позивач не надавав, тому вважає, що компанія порушила вимоги ст.116 Кодексу законів про працю України та не виплатила йому всі суми, що належить в день звільнення.

При цьому вказує, що компанія не виплатила йому частину заробітної плати, що підлягає виплаті у зв`язку з роботою у вихідні дні. Сума виплат за роботу у вихідний день за період з 17.03.2019 по 11.12.2022, згідно розрахунку ОСОБА_2 становить 80 371,38 X 2 = 160 742,76 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2024 у задоволенні позову відмовлено (т. 2, а.с. 29-36).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховано, що усі дні відрядження, включаючи і дні відбуття/прибуття з відрядження, є для відрядженого працівника робочими днями - днями, в які працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем і безпосередньо виконує свої трудові обов`язки.

При цьому, вказує, що наявні у матеріалах справи розпорядження про відрядження не містять вказівки про надання іншого дня відпочинку за виїзд у неробочий день, а переїзди працівника до інших міст становлять частину функціональних обов'язків (роботи) працівника.

За вказаних обставин вважає, що якщо роботодавець не визнав робочим день виїзду працівника у вихідний день, а останній вимушений працювати у такий день в силу визначених трудовим договором функціональних обов'язків, час, потрачений працівником на виконання таких обов'язків, слід вважати робочим (т. 2, а.с. 38-40).

03.05.2024 відповідачем через систему "Електронний суд" було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (т.2, а.с. 55-58).

Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав її необгрунтованості та безпідставності.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю позивача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.09.2018 ОСОБА_2 призначений на посаду начальника Відділу забезпечення стягнення проблемної заборгованості Департаменту роботи з проблемною заборгованістю Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

22.09.2021 ОСОБА_2 переведений з посади начальника Відділу забезпечення стягнення проблемної заборгованості Департаменту роботи з проблемною врегулювання заборгованості на пізніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю (наказ від 21.09.2021 №421-К, з посадовим окладом 60 000,00 грн.).

Згідно з наказом від 31.12.2022 № 508-К ОСОБА_2 31.12.2022 звільнений з посади менеджера з примусового стягнення заборгованості Відділу врегулювання заборгованості на пізніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю, в порядку п.1 ст. 36 КЗпП України.

12.06.2023 в інтересах позивача адвокатом Мицько Р.М. направлено адвокатський запит №2 про витребування документів.

У відповідь на адвокатський запит надійшли документи НАК «Нафтогаз України», Розпорядження про відрядження, на підставі яких встановлено, що ОСОБА_2 за період з 17.03.2019 по 14.12.2022 направлено у відрядження.

Визначені розпорядженнями дні відрядження: 17.03.2019; 21.04.2019; 07.12.2019; 16.02.2020; 26.09.2020; 20.09.2020; 22.11.2020; 06.12.2020; 20.12.2020; 17.01.2021; 07.02.2021; 21.03.2021; 23.05.2021; 04.07.2021; 05.09.2021; 26.09.2021; 14.11.2021; 21.11.2021; 05.12.2021; 12.12.2021; 19.12.2021; 09.01.2022; 16.01.2022; 30.01.2022; 06.02.2022; 03.07.2022; 10.07.2022; 02.10.2022; 27.11.2022; 04.12.2022; 11.12.2022 є неробочими днями - субота та неділя відповідно.

Зі змісту довідок №17-121КІ від 23.06.2023, №17-122КІ від 23.06.2023, №17-123КІ від 23.06.2023, №17-124КІ від 23.06.2023, №17-125КІ від 23.06.2023 про виплати за час перебування у відрядження за період 2018-2022 років, копій розпоряджень про відрядження за цей же період 2018-2022 та пояснень сторін судом першої інстанції встановлено, що виїзд у відрядження та прибуття у вихідні дні не враховано робочими днями, за час перебування у відрядженні у вихідний день, нарахування та відповідно виплата заробітної плати позивачу у подвійному розмірі не здійснювалась.

Так, статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до статті 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Положеннями статті 107 КЗпП України передбачено, що робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі.

Статтею 121 КЗпП України передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрат по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Згідно абзацу 1 пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 (надалі - Інструкції №59) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Пунктами 7 - 9 Інструкції № 59 встановлено, що днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника.

Дата на транспортному квитку (вибуття транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника) має збігатися з датою вибуття працівника у відрядження згідно з наказом про відрядження. Дата на транспортному квитку (прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника) має збігатися з датою прибуття працівника з відрядження згідно з наказом про відрядження.

На працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються.

Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства.

Як встановлено п. 3.9. Колективного договору, укладеного в НАК «Нафтогаз України», що для вирішення питань, пов`язаних із направленням працівників Компанії у службові відрядження та оплатою праці за виконану роботу у відрядженні, Роботодавець розробляє з дотриманням вимог законодавства України та затверджує за погодженням з Профспілковим комітетом відповідні положення про відрядження в межах України та за кордон.

Відповідно до Положення про службові відрядження в межах України працівників Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», яке затверджене наказом НАК «Нафтогаз України» від 20.09.2018 № 303: це Положення розроблено з урахуванням рекомендацій наказу Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» (пункт 1.1); на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, на яке він відряджений (пункт 1.5); за вихідні дні, які припадають на час відрядження (без урахування дня вибуття/повернення), інші дні відпочинку працівнику після повернення з відрядження не надаються (пункт 1.6); якщо працівник відряджається саме для роботи у вихідні або святкові чи неробочі дні, ця обставина зазначається в наказі про відрядження і компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до законодавства (пункт 1.7).

Як зазначено у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 19.06.2008 №154/13/116-08, дні відбуття або повернення з відрядження, які збігаються з вихідним, святковими або неробочими днями, не вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений до роботи, отже, й компенсації за роботу в ці дні не виплачуються.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.01.2022 по справі № 815/4277/15.

Таким чином, грошова компенсація має місце лише у випадку, коли працівник спеціально відряджений для роботи у святкові й неробочі дні, тобто це має бути обумовлено в наказі про відрядження. Дні відбуття або повернення з відрядження, які збігаються з вихідними, святковими й неробочими днями, не вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи, отже, й компенсація за роботу в ці дні не виплачується.

У свою чергу, відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що відповідач порушив вимоги ст. 116 КЗпП України та не виплатив йому в день звільнення частину заробітної плати, що підлягає до виплати у зв`язку з роботою у вихідні дні.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не був спеціально відряджений роботодавцем для роботи у вихідний або святковий (неробочий) день.

Так, у жодному з доданих до позовної заяви розпоряджень про відрядження за 2019-2022 не зазначено, що позивач відряджений для роботи у вихідні або святкові чи неробочі дні чи неробочі дні, що, у свою чергу, унеможливлю здійснення оплати позивачу у подвійному розмірі у вказані дні.

Таким чином, встановивши, що відповідач не мав обов`язку виплатити подвійну заробітну плату позивачу та, відповідно, не допустив порушень вимог статті 116 КЗпП України при його звільненні, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що дні вибуття у відрядження, які збігаються з вихідними днями, є такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки трудове законодавство чітко регламентує, що працівник отримує компенсацію за роботу у вихідний день, якщо він фактично працює, а не відбуває у відрядження.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Мицько Романом Миколайовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення заборгованості з виплат сум за роботу у вихідні дні - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 18 липня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова