РІШЕННЯ

Іменем України

07.06.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судового засідання Савченко А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Служби у справах дітей Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Буського районного суду Львівської області від 13.10.2010р. В шлюбі в них народилися дві доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу залишилися проживати з нею, позивачкою. Зазначає, що після розірвання шлюбу час від часу, відповідач, навідував старшу доньку, до народження дітей у другому шлюбі. Однак не виявляв жодного бажання зустрітися з молодшою донькою - ОСОБА_4 , не спілкувався та не цікавився нею. Вихованням доньки займається вона, позивачка, та її чоловік - ОСОБА_6 , який виховує ОСОБА_4 як рідну доньку та має намір усиновити її. Молодша донька проживає та виховується у повній сім"ї, має належні умови проживання, має відмінний стан здоров"я, навчається, фізично та розумово розвивається, відвідує різні гуртки. Відповідач у справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків, не виявляє жодного бажання контактувати з донькою, її життям не цікавиться. 12.05.2022р. відповідач подав нотаріально засвідчену заяву про позбавлення його батьківських прав та надав згоду на усиновлення доньки ОСОБА_4 гр. ОСОБА_6 . Відтак, просить позов задоволити, позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 30.01.2024 року провадження у справі відкрито та справу призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 04.03.2024р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу.

У письмових запереченнях на позовну заяву відповідач підтвердив, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з тим зазначив, що позивачка познайомилася зі своїм другим чоловіком ОСОБА_6 , перебуваючи з ним, відповідачем, у шлюбі, що посприяло погіршенню сімейних відносин та в подальшому розірванню шлюбу. Спілкування зі старшою донькою стало напруженим, а після народження другої доньки, яка вважає своїм батьком ОСОБА_6 , він, відповідач, обмежив спілкування з дітьми заради збереження їх морально - психічного здоров"я. Зазначає, що з 06.01.2011р. перебуває у шлюбі з гр. ОСОБА_7 , в якому народилося двоє дітей.

В судове засідання учасники судового процесу не прибули, кожен окремо подали заяви про розгляд цивільної справ за їх відсутності.

У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2010 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 (відповідачем у справі) та ОСОБА_1 (позивачкою у справі), який зареєстровано 23.10.2004р. у Відділі реєстрації актів цивільного стану Коломийського міського управління юстиції Івано - Франківської області.

Зокрема, рішенням про розірвання шлюбу встановлено, що від шлюбу сторони мають двох доньок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

Ч.4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі зазначених вимог законодавства не потребують додаткового доказування факт наявності спільних дітей в позивачки та відповідача, шлюб між якими розірвано.

Згідно відмітки в паспорті серії НОМЕР_1 , позивачка 21 січня 2015 року зареєструвала шлюб з гр. ОСОБА_6 у Франківському відділі ДРАЦС Реєстраційної служби ЛМУЮ, актовий запис №24.

Згідно актів обстеження умов проживання, в будинку АДРЕСА_1 , проживає позивачка разом з гр. ОСОБА_6 та їхніми спільними доньками, а також з ОСОБА_4 , донькою від шлюбу з відповідачем. Згідно акту, стосунки в сім"ї дружелюбні, є всі умови для усиновлення та виховання дітей.

Згідно довідки №01-38/198, виданої 09.08.2023р. директором Ліцею ім. Івана Пулюя І. Хміль, ОСОБА_4 дійсно навчається в ліцеї у 8-А класі, а згідно довідки №01-38/195, гр. ОСОБА_2 не займався життям та навчанням дитини впродовж її навчання, участі в освітньому процесі не брав.

В матеріалах цивільної справи міститься рішення №755, видане 27 жовтня 2023 року сільським головою Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області Б. Дубневичем "Про затвердження висновку комісії з питань захисту прав дитини Солонківської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по відношенню до доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ", згідно якого доцільно позбавити громадянина ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до доньки ОСОБА_4 .

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах у ВП НОМЕР_4, поданого відповідачем, останнім сплачено заборгованість по аліментах на утримання доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 149 735, 00 грн., станом на 03.04.2024р. заборгованість по аліментах відсутня.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд вважає встановленим, що відповідач у справі життям дитини ОСОБА_4 не цікавиться, участі у вихованні не бере, відтак не виконує свої батьківські обов"язки.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків , встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Відповідно із статтею 9 Конвенції про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків , коли за рішенням суду встановлено, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини.

Відповідно до Декларації прав дитини від 20.11.1959, малолітня дитина не повинна, крім випадків коли є виключні обставини , бути розлучена зі своєю матір`ю.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не створює дитині належних умов проживання, не в повній мірі усвідомлює свою батьківську роль, дитиною не цікавиться, бажання брати участь у вихованні дитини не має.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачкою надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Для спростування доводів позову відповідач жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не представив, навпаки не заперечив щодо позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викаденого, керуючись ст. ст. 3, 10, 81, 89, 223, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи Служби у справах дітей Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав - задоволити.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь позивачки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 50 відсотків, що становить 605 (шістсот п"ять) гривень 60 коп.

Повернути позивачці ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в розмірі 605 (шістсот п"ять) гривень 60 коп. (квитанція ID 6720-2111-6678-7753, дата оплати 18.01.2024р.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

Третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, юридична адреса: Львівська область, Львівський район, с. Солонка, вул. Центральна, буд.3, .

Суддя В. Кузь