Провадження № 2/742/1074/24
Єдиний унікальний № 742/3443/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року місто Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого - судді Ільченка О.І., секретаря судових засідань Голушко Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Зарічна Вікторія Сергіївна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права власності на частину земельних ділянок, -

В С Т А Н О В И В:

1.Обставини справи.

1.1. Виклад позиції сторін.

У червні 2024 року до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області звернулась адвокат Зарічна В.С., в інтересах ОСОБА_1 , із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що з 05.05.2009 по 05.12.2017 ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання в шлюбі подружжям було набуте нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , розміщений на земельній ділянці площею 0,1456 га, кадастровий номер :01:003:0079, а також земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства площею 0,0963 га, кадастровий номер :01:003:0078. Однак, право власності на зазначені вище земельні ділянки не було належним чином оформлене з підстав не укладення попереднім власником договору купівлі-продажу земельної ділянки через відсутність правовстановлюючих документів на них. Зазначені земельні ділянки перебувають у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Спірні земельні ділянки з часу укладення договору купівлі-продажу житлового будинку і на даний час перебувають у користуванні та володінні позивачки та її колишнього чоловіка. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 16.02.2023 року у справі № 742/2796/22 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням права власності на частину будинку за ОСОБА_4 , внаслідок чого, позивачка просить визнати за нею право власності на частину земельних ділянок: площею 0,1456 га, кадастровий номер :01:003:0079 та площею 0,0963 га, кадастровий номер :01:003:0078, що знаходяться за тією ж адресою та припинивши право власності на частину земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також просить стягнути з відповідачів на користь понесені витрати по справі.

1.2.Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 червня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті.

1.3.Заяви (клопотання) учасників справи.

У судове засідання позивач та її представник ОСОБА_6 не з`явилися, проте остання направила письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримали повністю, справу просять розглянути у їх відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, з невідомих для суду причин, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені завчасно шляхом надсилання судових повісток на поштові адреси, а також не скористалися правом на подання відзиву щодо суті позову і не повідомили про поважність причини неявки в судове засідання.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

2.Правовідносини сторін.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 2 від 06 вересня 2022 року 05 травня 2009 року ОСОБА_7 , яка є позивачем по справі, уклала шлюб з ОСОБА_4 , внаслідок чого змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » (а.с.9).

05 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 розірвано, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 05 грудня 2017 року (а.с. 7).

ОСОБА_10 17 вересня 2019 року уклала шлюб із ОСОБА_11 , внаслідок чого змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_12 », згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 17 вересня 2019 року (а.с. 6 на звороті).

29 листопада 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 прийняв у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під номером АДРЕСА_2 та знаходиться на земельній ділянці площею 0,1456 га, кадастровий номер :01:003:0079 (а.с. 10), внаслідок чого 26.12.2011 року внесено відомості про державну реєстрацію права власності (а.с. 18 на звороті).

Згідно п.7 вказаного договору вбачається, що на укладення цього договору надано згоду дружини покупця ОСОБА_10 .

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 лютого 2023 року у справі № 742/2796/22 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , припинивши право власності на 1/2 частину будинку ОСОБА_4 (а.с. 11-13).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.02.2024 року, земельна ділянка площею 0,1456 га, кадастровий номер :01:003:0079 розташована по АДРЕСА_1 та перебуває на праві власності у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.15-18), що також підтверджується координатами поворотних точок меж земельної ділянки (а.с. 19).

Рішенням Линовицької селищної ради від 18 травня 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які знаходяться по АДРЕСА_1 ; передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2419га в тому числі: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1456га, з таким складом угідь: під будівлями і дворами 0,0628га, ріллі 0,0828га та для ведення особистого селянського господарства 0,0963га, з них: ріллі 0,0963га; видано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державні акти на право власності на земельні ділянки (а.с.20 на звороті).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 12.04.2024 року, земельна ділянка площею 0,09603га за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Ладанської селищної ради кадастровий номер :01:003:0078 є спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 21).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 03.04.2024 року, земельна ділянка площею 0,1456 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за кадастровим номером :01:003:0079 є спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 21 на звороті).

Державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ № 202526 та серії ЯЛ № 202525 з кадастровими номерами :01:003:0078 та :01:003:0079 відповідно, видані ОСОБА_2 (а.с. 22,23).

3.Застосування судом норм права, що підлягають застосуванню до встановлених обставин.

3.1.Врахування норм національного законодавства.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім наведеного вище договору, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України, ЗК України.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.158 ЗК України передбачено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 373, 374, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-81, 86, 87, 89 ЗК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є житловий будинок, земельна ділянка, рухоме майно, різновидом якого є транспортні засоби), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування, а також рухоме майно, різновидом якого є транспортний засіб.

При цьому законодавство, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду даної справи, у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплювало і закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності.

Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 2, 3, 5 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Згідно ст.89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, подружжя та співвласників жилого будинку.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України).

За змістом статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Стаття 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

3.2. Врахування позиції Верховного Суду та практики Європейського суду з прав людини у подібних правовідносинах.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 09 липня 2021 року по справі № 161/8116/19 зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 в справі № 725/1776/18.

Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, від 04.03.2020 у справі № 761/22696/17.

Норми ст.ст. 188, 377, 380 Цивільного кодексу України ст.ст. 79-1, 120, 125, 126 Земельного кодексу України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості», а також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 22.06.2021 року в справі № 200/606/18, та висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 04.12.2018 року № 910/18560/16, від 19.05.2020 року в справі № 127/10011/18, від 20.01.2021 року в справі № 318/1274/18, визначають єдину правову долю земельної ділянки та розміщеного на ній нерухомого майна.

Необхідно зазначити, що положення ст. 30 Земельного кодексу України (1990 р.) та положення ст. 120 Земельного кодексу України (2001 р.) однаково регулюються питання переходу права власності на земельну ділянку у разі придбання покупцем розташованого на ній іншого нерухомого майна, в тому числі будинку.

У постанові від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України, не застосовується.

У постанові від 19.05.2020 у справі № 127/10011/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виклав наступний висновок щодо застосування норм права: «Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з набуттям позивачами права власності на комплекс будівель та споруд, які розташовані на спірній земельній ділянці, до них, як до нових власників цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку, так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку».

Перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст.ст.377, 381 ЦК України та ст.ст.120, 125 ЗК України. Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками або користувачами земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала або перебувала у користуванні відповідно попереднього власника або користувача. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів або користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності або користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року по справі №514/1571/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року по справі №689/26/17, а також правовими висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі №464/1663/18, від 23 вересня 2020 року по справі №1519/2-572/11, від 23 вересня 2020 року по справі №369/10454/16-ц, від 23 вересня 2020 року по справі №127/13276/17, від 01 жовтня 2020 року по справі №752/7311/13-ц, від 05 жовтня 2020 року по справі №158/1717/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №490/8388/17, від 07 жовтня 2020 року по справі №520/341/16-ц, від 20 жовтня 2020 року по справі №608/1713/17.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., в якому суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

4.Результати розгляду справи

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі вищевикладеного.

Позов обгрунтований тим, що земельні ділянки 0,1456 га, кадастровий номер :01:003:0079 та площею 0,0963 га, кадастровий номер :01:003:0078 розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , де розміщений будинок, право власності на частину якого, після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 набула позивачка, тому просить визнати за нею право власності на земельних ділянок під будинком.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 2 від 06 вересня 2022 року 05 травня 2009 року ОСОБА_7 , яка є позивачем по справі, уклала шлюб з ОСОБА_4 , внаслідок чого змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » (а.с.9).

05 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 розірвано, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 05 грудня 2017 року (а.с. 7).

29 листопада 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 прийняв у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під номером АДРЕСА_2 та знаходиться на земельній ділянці площею 0,1456 га, кадастровий номер :01:003:0079 (а.с. 10), внаслідок чого 26.12.2011 року внесено відомості про державну реєстрацію права власності (а.с. 18 на звороті). Згідно п.7 вказаного договору вбачається, що на укладення цього договору надано згоду дружини покупця ОСОБА_10 .

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 лютого 2023 року у справі № 742/2796/22 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , припинивши право власності на 1/2 частину будинку ОСОБА_4 (а.с. 11-13).

Однак, судом встановлено, що згідно витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.02.2024 та 12.04.2024 земельні ділянки кадастровий номер :01:003:0079 та :01:003:0078 розташовані по АДРЕСА_1 перебувають на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.15-18), що також підтверджується Рішенням Линовицької селищної ради від 18 травня 2010 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.20 на звороті) та Державними актами на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ № 202526 та серії ЯЛ № 202525 (а.с. 22,23).

Поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. Однак, судом встановлено, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_10 ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_4 , з 05 травня 2009 по 05 грудня 2017 року жодним з подружжя не було набуто право власності на земельні ділянки кадастровий номер :01:003:0079 та :01:003:0078, розташовані по АДРЕСА_1 , так як зазначені земельні ділянки перебували, та на даний час перебувають у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Суд звертає увагу, що оскільки продавець будинку ОСОБА_5 на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомості не мав права власності на спірні земельні ділянки, то до покупця таке право не переходить. Таким чином, спірні земельні ділянки не є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Позбавлення (припинення) права власності на спірні земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як того просить позивач, суперечить нормам національного законодавства, так як вони є законними власниками зазначеного нерухомого майна. В той же час, перехід права власності на будинок до покупця за договором купівлі-продажу, не означає автоматичного переходу права власності на земельні ділянки.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

5. Розподіл судових витрат

Статтею 141 ЦПК передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст. 321,355, 356, 364, 370, 372, 392 ЦК України, 60, 61, 68, 70,71, 57 СК України, 12, 79, 79-1, 89, 120 ЗК України, 12, 13, 78, 81, 89, 263 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; поштова адреса: АДРЕСА_3 ), представник позивача - адвокат Зарічна Вікторія Сергіївна (пров. Прорізний, 1-а, м. Прилуки Чернігівська область) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), третя особа: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_6 ), про визнання права власності на частину земельних ділянок відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2024 року.

Суддя Олександр ІЛЬЧЕНКО