ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/942/24 Справа № 209/3761/20 Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Фесюка Юрія Олександровича

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Морозова Олеся Василівна про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, усунення перешкод у користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 30 липня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 жовтня 2020 року.

За час перебування у шлюбі, але за особисті кошти придбала на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Морозовою О.В., 22 листопада 2012 року та зареєстрованого в реєстрі за №1224, квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначає, що кошти на придбання вказаної квартири отримала від продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві особистої приватної власності та яку продала на підставі договору купівлі-продажу 26 листопада 2012 року.

З урахуванням викладеного, просила визнати вказану квартиру особистою власністю.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до відповідача, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі, а саме 26 листопада 2012 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Морозовою О.В., колишнє подружжя за спільні сімейні кошти придбало квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки ОСОБА_2 не визнає за ним права на спірну квартиру, вимушений звернутися з позовом до суду та просити суд поділити спільне сумісне майно, визнавши за ним право власності на частки квартири та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати у вільному доступі до квартири та надати ключі від квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 нерухоме майна, а саме: квартира АДРЕСА_1 загальною площею 94,3 кв.м, житловою площею 61,9 кв.м.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 листопада 2023 року вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки спірна квартира набута у власність ОСОБА_2 в результаті відповідних правочинів дарування, за рахунок особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею колишнього подружжя, отже, є єдиним власником квартири, а тому первісні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем суду не доведено належними та допустимими доказами факт придбання квартири за спільні сумісні кошти колишнього подружжя.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Фесюк Ю.О. звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову та відмову у задоволенні первісного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясувавши всіх обставин у справі, безпідставно відмовив у задоволені зустрічних позовних вимог та не звернув належної уваги на те, що спірна квартира сторонами придбана під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. Вказує, що позивачу за первісним позовом нотаріусом було роз`яснено положення статей 60-65 СК України, якими врегульовано право спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про належність придбаної квартири на праві спільної сумісної власності й позивач не була позбавлена можливості зазначити у договорі про здійснення оплати за власні кошти, що дана квартира є особистою власністю. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що отриманих грошових коштів позивачем за продаж однокімнатної квартири, було достатньо для придбання спірної п`ятикімнатної квартири. Вказує, що за спільною домовленістю з колишньою дружиною, отримані грошові кошти від продажу квартири повинні були витрачені на ремонт спірної квартири, але так і не було витрачено на ремонт. Факт продажу однієї квартири та придбання іншої квартири, сам по собі не може свідчити про те, що на придбання квартири були витрачені саме кошти від продажу іншої квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Згідно із статею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що з 30 липня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 жовтня 2020 року.

На підставі договору дарування від 02 листопада 2007 року посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 (колишнє Дніпродзержинськ).

За змістом укладеної угоди про завдаток від 21 грудня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 має намір продати, а ОСОБА_4 має намір придбати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 за ціною 93480,00 грн., не пізніше 24 листопада 2012 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 2012 року ОСОБА_2 продала належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_3 (колишнє Дніпродзержинськ), за ціною 64220,00 грн.

Позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2012 року, згідно якого останньою за ціною 76880,00 грн. та за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_1 було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із наявності достатніх підстав для задоволення позову, оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_2 в результаті відповідного правочину дарування, тобто за рахунок належних особистих коштів.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності достатніх підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту придбання квартири саме за спільні кошти колишнього подружжя.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, з огляду на таке.

За правилами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертої статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до положень частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За правилами статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06 лютого 2018 року 61-2446св18, 07 лютого 2018 року у справі 61-524св18, 19 червня 2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до умов укладеного договору купівлі-продажу від 26 листопада 2012 року, зокрема пункту 1.5. договору, придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_1 , покупцю нотаріусом роз`яснено положення статтей 59-65, 74 СК України, якими й врегульовано право спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим слід зазначити, що позивач за первісним позовом не була позбавлена можливості зазначити у договорі про здійснення оплати за квартиру за власні кошти та вказати, що придбана квартира є її особистою власністю. Однак, купуючи дану квартиру, позивач за первісним позовом не повідомила нотаріусу, що придбає для себе за свої особисті кошти, не в інтересах сім`ї, а тому нотаріус отримала відповідну згоду у її чоловіка, відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тієї обставини, що отримані від продажу однокімнатної квартири кошти були витрачені саме на придбання спірної чотирьохкімнатної квартири, а не на інші потреби, або на потреби сім`ї. Теоретичні припущення придбання спірної квартири за отримані від продажу кошти не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 не доведено належними і допустимими доказами, що спірна квартира придбана саме нею за особисті кошти, зокрема, за отримані від продажу квартири кошти. Тому вказана квартири є спільною сумісною власністю колишнього подружжя як така, що придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, у даній справі, спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбане ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що квартира оформлена та зареєстроване за первісним позивачем ОСОБА_2 .

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя й не підлягає поділу між ними.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та помилково дійшов висновку про задоволення первісних вимог та відмовив у задоволенні зустрічних вимог.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів доходить висновку про наявність у матеріалах справи належних, допустимих, достовірних та достатніх у розумінні положень статей 77-80 ЦПК України доказів, на підтвердження заявлених вимог позивача за зустрічними позовними вимогами, оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем за первісним позовом не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти й матеріали справи не містять доказів, що гроші від продажу належної їй нерухомості витрачені на придбання саме спірної квартири, а тому спірне майно відповідно до статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу на дві рівні частини, визнавши право власності на нерухоме майно по 1/2 частині спірного нерухомого майна за кожним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то з відповідача за первісним позовом слід стягнути судові витрати на користь позивача за зустрічним позовом у зв`язку із переглядом справи в апеляційному порядку у розмірі 5461,20 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Фесюка Юрія Олександровича задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 вересня 2023 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна, усунення перешкод у користуванні власністю - задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по частки за кожним на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 94,3 кв.м, житловою площею 61,9 кв.м.

Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 у вільному доступі до квартири та зобов`язати надати ключі від вхідних дверей до цієї квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5461,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна