Справа № 454/55/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2024 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Калиш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з даною заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

В обгрутнування своїх вимог зазначає, що на даний час вона проживає зі своїми неповнолітніми дітьми: двома синами та двома дочками і своїм чоловіком ОСОБА_2 .

Вказує, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу зловживає алкогольними напоями, на фоні чого дуже стає агресивним, постійно приходить п`яним та вчиняє сварки із заявницею та їхніми неповнолітніми дітьми. Принижує їх, погрожує розправою, нецензурно висловлюється, обзиває непристойними словами. Діти бояться виходити зі своєї кімнати, двері якої вона змушена постійно зачиняти на замок, оскільки будучи п`яним ОСОБА_2 вривається в кімнату пошкоджує та знищує меблі, побутову техніку, речі домашнього вжитку, тощо.

Вона з дітьми живуть у постійному страху за своє життя та здоров`я. Вона будучи не вдома постійно переживає за дітей, які залишились вдома самі. Її відсутністю користується і заінтересована особа, який прийшовши додому п`яним влаштовує конфлікти в сім`ї.

Всі ці фактори негативно впливають на якість життя заявниці та життя її дітей і загалом на їх психологічний стан.

З приводу неправомірної поведінки заінтересованої особи заявниця та діти неодноразово звертались у поліцію.

ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за частинами1, 2 ст.173-2 КУпАП. Також, поліцією видавався терміновий заборонний припис щодо заінтересованої особи, який останній ігнорував та не виконував.

Також, вона і діти неодноразово зверталися до ОСОБА_2 припинити такі дії, однак це не дало жодного результату.

Вказує, що ОСОБА_2 має можливість проживати в іншому місці, в його батьківській хаті в АДРЕСА_1 .

Таким чином, вона та діти є особами, які постраждали від домашнього насильства, тому змушена звернутися до суду про видачу обмежувального припису терміном на 6 місяців згідно вимог ст. 350-2 ЦПК України та просить: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 та дітьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися до 100 метрів до місця проживання (перебування) роботи, інших місць частого відвідування заявника та їх дітей; заборонити ОСОБА_2 у будь-який спосіб спілкуватися з заявницею та їх дітьми, заборонити переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.

В судовезасідання заявниця не прибула, надала в суд заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заінтересована особа - ОСОБА_2 в судове засідання не прибув.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Заявником до матеріалів справи долучено термінові заборонні приписи винесені поліцейськими СРПП ВП №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області від 20.01.2023р., 18.07.2023р. та 06.10.2023р. відносно ОСОБА_2 який вчинив домашнє насильство щодо ОСОБА_1 .

Постановами судді Сокальського районного суду Львівської області від 16.05.2022р. та суддів Жовківського районного суду Львівської області від 03.03.2023р.,16.03.2023р., 27.07.2023р. ОСОБА_2 притягався до відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо дружини ОСОБА_1 та їх дітей, порушника визнано винуватим та накладено стягнення у виді штрафу за ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Відповідно до витягу з ЄРДР №0000317 від 11.10.2023р. встановлено, що відносно ОСОБА_2 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ст.126-1 КК України.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому Згідно з положеннями п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема: подружжя, та особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти.

Положеннями ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 цього Закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа.

Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилося четверо дітей.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області, внаслідок чого було винесено термінові заборонні приписи від 20.01.2023р., 18.07.2023р., 06.10.2023р. відносно ОСОБА_2

ОСОБА_2 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Також, внесено відомості до ЄРДР відносно ОСОБА_2 за ст.126-1 КК України.

Таким чином, суд вважає доведеним факт, що ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство відносно ОСОБА_1 та їх чотирьох неповнолітніх дітей, є високою вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалих осіб, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраниму справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ст.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції.

У справі № 531/352/22Верховний Суд у своїй постанові від 22 лютого 2023 року вказав, щовідповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою статті 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша статті 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. Тому висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування обмежувального припису, за яким звернулась заявниця, не суперечить вимогам закону в цьому аспекті.

У цій справі суд апеляційної інстанції не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції безпідставно проігнорував той факт, що життя та здоров`я, недоторканність і безпека заявниці як найвища соціальна цінність переважають над правом заінтересованої особи на її житло, а тому допускається його обмеження, оскільки втручання держави у це право через механізм обмежувального припису є виправданим, якщо суд встановив підстави для застосування цього обмежувального припису. Отже, відмова у задоволенні заяви про застосування обмежувального припису на тій підставі, що такий припис обмежить (тимчасово) право приватної власності особи на житло, в цьому випадку є безпідставним.

За статтею 3 Європейської Конвенції, Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення про яке влада знала чи повинна була знати.

У рішенні Європейського Суду по справі Опуз проти Туреччини (Орuz V. Тurkеу, по. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі та підкресливши серйозність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації.

Аналіз практики ЄСПЛ стосовно порушеного заявницею питання свідчить, що питання можливості отримання та належного виконання обмежувальних приписів є тісно пов`язаним із позитивними обов`язками держави із забезпечення права особи не зазнавати катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження згідно зі ст. 3 ЄКПЛ, а також права на життя згідно ст. 2 та повагу до сімейного і приватного життя, зокрема фізичну і психологічну недоторканність особи, згідно ст. 8 ЄКПЛ.

Суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту, а саме звернення до правоохоронних органів не дали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявниці.

Враховуючи усі надані учасниками докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд, приходить до висновку, що наявні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованою особою домашнього насильства щодо заявниці, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно заінтересованої особи ОСОБА_2 , шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд вважає достатнім вжити заходи тимчасово обмеження прав ОСОБА_2 строком на 6 місяці та заборонити наближатися до місця проживання (перебування) заявниці на відстань 100 м.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 200 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Заяву - задовольнити.

Видати обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом 6 (шість) місяців:

- перебувати в місці спільного проживання (перебування) ОСОБА_1 та дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 ;

- наближатися на відстань не менше 100 м до місця проживання (перебування), роботи, інших місця частого відвідування ОСОБА_1 та дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ;

- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , якщо вони виявили бажання перебувати у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та у будь-який спосіб спілкуватися з ними.

Допустити рішення суду до негайного виконання.

Копію рішення направити до Відділення поліції №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області для взяття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на профілактичний облік.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_2 .

Головуючий: М. Я. Адамович