Номер провадження: 22-ц/813/4645/24
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 січня 2024 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, в якому просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтований тим, що до 09.09.2019 року сторони перебували у шлюбі, від якого народилася спільна дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що з моменту розірвання стосунків між подружжям відповідач з дочкою не спілкується, у її вихованні та розвитку участі не приймає, матеріальної допомоги ні в якій формі не надає та не цікавиться станом її здоров`я. Вказує, що судовим наказом Херсонського міського суду Херсонської області від 07 вересня 2018 року з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання дочки у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно. На час звернення до суду із позовом у відповідача утворилася значна заборгованість по сплаті аліментів, яку відповідач не сплачує та сплачувати не намагається. Таким чином, позивач вважає, що відповідача слід позбавити батьківських прав.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 29 січня 2024 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 16:30 год. 26.11.2024 року відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Цибульської О.Ю.в судове засідання не з`явились, про причини не явки не повідомили, заяв про проведення судового засідання в режимі відеоконференцзв`язку або про відкладення судового засідання не подавали.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Особи, які вязли участь в судовому засіданні в режим відеокнференції позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат Гладченко А.В. не заперечували проти розгляду справи без присутності в судовому засіданні 26.11.2024 року представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Цибульської О.Ю.

Справа перебуває на розгляді в судах з травня 2023 року, в тому числі в апеляційному суді з березня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги, обставини які стали відомі під час апеляційного провадження, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів не вбачає перешкод для розгляду справи без присутності в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Цибульської О.Ю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, позбавляючи ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 2013 року народження, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач самоусунувся від виховання дочки, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, під час військового стану перебуває за межами території України, в той час, як його малолітня дитина перебуває на території України під постійним ризиком для її життя та здоров`я. При цьому суд взяв до уваги відповідний висновок Органу опіки та піклування.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що:

- 06 липня 2013 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 462. Від шлюбу у сторін народилась дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 (а. с. 18);

- вказані обставини встановлені рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 09.09.2019 року, яким шлюб між сторонами розірвано (а. с. 15-16);

- згідно з довідкою від 16.05.2022 року № 3001- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає із матір`ю ОСОБА_5 (а. с. 19), яка після укладення шлюбу 28 березня 2023 року змінила прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 17);

- наказом Херсонського міського суду Херсонської області від 07 вересня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини;

- згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за період з 04.07.2018 року по 01.02.2020 року, станом на 01 лютого 2020 року заборгованість по сплаті аліментів з ОСОБА_1 встановлено у розмірі 32 049,17 гривень. (а. с. 23-24);

- згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за період з 24.07.2018 року по 01.09.2021 року, станом на 01 вересня 2021 року заборгованість по сплаті аліментів з ОСОБА_1 встановлено у розмірі 66 817,36 гривень. (а. с. 25-26);

- згідно з розрахунком заборгованості ВП № 61053540 сукупний розмір заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів складає 84 611,4 грн. (а. с. 65);

- в ході розгляду справи стороною відповідача подано докази про сплату аліментів на утримання ОСОБА_5 , 2013 року народження у розмірі 9 999 грн. (а. с. 118-119).

- відповідно до висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (орган опіки та піклування) № 100-12258 від 11 жовтня 2023 року вбачається, що поведінка батька ОСОБА_1 по відношенню до своєї дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 свідчить про невиконання ним обов`язків, передбачених частиною 2 статті 150 Сімейного кодексу України щодо піклування про стан здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківськ4их прав ОСОБА_1 у відношенні малолітньої ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 127-130).

- із інформації щодо проведеної роботи психолога Голосіївського районну у місті Києві Центру соціальних служб з родиною малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що має прихильність до матері та відчуженість до біологічного батька ОСОБА_1 (а. с. 137-140).

Колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14) від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Врахувавши висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, а також те, що відповідач не виконував належно свої батьківські обов`язки щодо піклування про стан здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, суд першої інстанції дійшов висновку про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо його дочки ОСОБА_8 .

Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у питанні позбавлення своїх батьків чи одного із них батьківських прав.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява № 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Проте, з матеріалів справи не вбачається, щоб в суді першої інстанції після досягнення 24.09.2023 року Кабановою Веронікою 10-ти річного віку була заслухана її думка з приводу її відносин із батьком та ставлення дитини щодо позбавлення її батька батьківських прав.

Так, Одеським апеляційним судом в судовому засіданні 26.11.2024 року за допомогою відеоконференцзв`язку, в присутності психолога ОСОБА_9 , який зареєстрований у реєстрі психологів та має загальний досвід роботи психологом 22 роки та 4 місяці станом на 01.08.2023 року та сертифікат про проходження онлайн курсу «Допит дитини: процесуальні психологічні особливості», заслухана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій на час її заслуховування виповнилося повних 11 років.

Зокрема неповнолітня ОСОБА_10 в судовому засіданні 26.11.2024 року пояснила, що вона дуже давно бачила свого батька, якого звуть ОСОБА_11 і майже не пам`ятає його. Періодично її батько лише іноді (в середньому приблизно один раз на місяць) розмовляє з нею по телефону, розповідає про його справи і майже не цікавиться її справами. З днем народження батько її не привітав і поводить себе, як стороння людина. Про неї завжди піклується мати. До батька вона байдужа.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи думку дитини, слід розуміти, що неповнолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також необхідно враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків позбавлення батьківських прав слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Як вбачається з встановлених у справі обставин, батько дитини не втрачав інтересу до своєї дитини, обмежуючись однак лише періодичним спілкуванням з дитиною по телефону, що не можна вважати достатнім виконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків.

Сам по собі факт перебування батька дитини в силу життєвих обставин за кордоном у республіці Польща, не є непереборною перешкодою для зустрічі батька з дитиною, відпочинку з нею, належного матеріального забезпечення потреб дитини шляхом повної та своєчасної сплати аліментних платежів у розмірі, визначеному судовим рішенням без допущення платником аліментів заборгованості за цими платежами, а також за необхідності звернення до органу опіки та піклування з відповідною заявою, а у разі виникнення спору до суду з відповідним позовом.

ОСОБА_1 довів, що не втрачав і не втратив інтересу до своєї дитини, але не довів наявність у нього поважних причин, які перешкоджають виконання ним своїх батьківських обов`язків у достатньому обсязі у вигляді піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; виявлення інтересу до її внутрішнього світу тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, мало наслідком, що ОСОБА_1 крім бажання періодичного телефонного спікування з дочкою, почав погашати заборгованість по аліментним платежам, активно заперечувати проти позбавлення його батьківських прав в судах першої та апеляційної інстанцій.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 зазначено, що:

«ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків».

Враховуючи встановлені у справі обставини та приймаючи до уваги наведені постанови Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність винної поведінки ОСОБА_1 щодо виконання ним своїх обов`язків по вихованню дочки ОСОБА_4 2013 року народження, але при цьому судом першої інстанції не встановлені і не проаналізовані обставини, які мають значення для остаточного висновку про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Зокрема суд першої інстанції на виконання вимог законодавства і правових позицій, які викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, не приділив уваги, що винну поведінку ОСОБА_1 щодо виконання ним своїх обов`язків по вихованню дочки ОСОБА_4 2013 року народження з урахуванням встановлених у справі обставнах, можливо змінити, оскільки ОСОБА_1 ніколи не втрачав інтереса до своєї дочки хоча це і виражалось до звернення позивачки до суду з даним позовом, лише у спілкуванні батька з дочкою за допомогою телефонного зв`язку. Проте після звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 почав вживати активні дії на погашення заборгованості по аліментним платежам, сплативши взагалі на час розгляду справи в апеляційному суді 38999 грн. (9999 + 29 000), заперечував проти позбавлення протягом розгляду справи в районному та апеляційному судах.

Враховуючи наведене, є ознаки для висновку про можливість зміни поведінки батька у виконанні ним своїх батьківських обов`язків по відношенню до дочки у кращу сторону.

Строк протягом якого можна оцінити покращення або навпаки відсутність зміни поведінки батька до дитини у кращу сторону, становить за загальним правилом не менше 6 місяців, а контроль за виконанням батьком батьківських обов`язків пакладається в такому випадку на орган опіки та піклування.

Тому дана міра впливу дотримує баланс інтересів обох батьків і самої дитини і одночасно додатково стимулює батька до змінми поведінки у виконанні ним своїх батьківських обов`язків по відношенню до дочки у кращу сторону під контролем з боку органу опіки та піклування.

При таких обставинах рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав з попередженням відповідача про необіхдінсть належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_8 24.09.2013 року та з покладенням на Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_1 1993 року народження батьківських обов`язків по відношенню до дочки ОСОБА_4 2013 року народження.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський аеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

Попередити ОСОБА_1 1993 року народження щодо належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покласти на Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію, як орган опіки та піклування контролю за виконанням ОСОБА_1 1993 року народження батківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 05.12.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова