Провадження №22-ц/812/1792/24
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року м. Миколаїв

Справа № 490/9008/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н. О.,

суддів: Кушнірової Т. Б., Лівінського І. В.

переглянувши в апеляційному порядку без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) цивільну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»

до

ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором та

зустрічним позовом

ОСОБА_1

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»

про стягнення сплаченої щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 ,

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене суддею Черенковою Н. П., 01 жовтня 2024 року в приміщенні цього ж суду, повний текст якого складено цього ж дня,

у с т а н о в и в:

10 грудня 2020 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі АТ «ТАСКОМБАНК») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог АТ «ТАСКОМБАНК» зазначало, що 19 лютого 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № R5В, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник отримав кредитні кошти на споживчі потреби в сумі 60000 грн на строк по 19 лютого 2018 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 12% річних. Також позичальник сплачує комісійну винагороду за управління кредитом щомісячно в розмірі 1,69% на місяць від початкової суми кредиту. У разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами Договору, позичальник зобов`язаний сплатити пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення зобов`язань, включаючи день погашення.

Відповідачем підписано та отримано Інформацію про умови кредитування та Додаток № 1 до Кредитного договору «Інформація про орієнтовну сукупну вартість кредиту».

27 березня 2017 року між ПАТ « ВТБ Банк» та АТ «ТАСКОМБАНК» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) № 270317нв, за умовами якого позивач є новим кредитором ОСОБА_1 за кредитним договором № R5В від 19 лютого 2014 року з усіма наступними додатками та змінами.

Отже банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, але відповідач своїх зобов`язань за договором не дотримався, вчасно кредитні кошти не повертав.

Як наслідок, станом на 27 грудня 2019 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість за кредитним договором у сумі 44 138 грн 32 коп. з яких: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) 16 096 грн 99 коп.; заборгованість по відсотках (в т. ч. прострочена) 5344 грн 09 коп.; заборгованість по комісії (в т. ч. прострочена) 11 154 грн; пеня, яка нарахована на суму простроченої заборгованості 11 543 грн 24 коп.

На підставі викладеного Банк просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.

03 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до АТ «ТАСКОМБАНК» про стягнення 37 518 грн сплаченої щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом.

Вимоги зустрічного позову мотивував тим, що 19 лютого 2014 року між ним та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір № R5В. Протягом діє договору він сумлінно сплачував щомісячні платежі у складі яких була комісія в розмірі 1, 69% від початкової суми кредиту, а саме 1014 грн. За період з 19 лютого 2014 року по 27 березня 2017 року ним було здійснено 37 платежів. Загалом ним сплачено 37 518 (1014 * 37) грн комісії. При цьому в кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Покладення на позичальника обов`язку сплати комісійної винагороди та відповідальності за таку несплату суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, на думку ОСОБА_1 , пункт 4.2 кредитного договору є нікчемним, а нарахована сума комісії є незаконною.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з АТ «ТАСКОМБАНК» 37 518 грн сплаченої щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом та 900 грн витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

03 березня 2021 року ОСОБА_1 також подав до суду відзив на позовну заяву АТ «ТАСКОМБАНК», в якому заявив про застосування судом строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду 14 грудня 2020 року, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за періодичними (ануїтетними) платежами до 14 грудня 2017 року виходять за межі позовної давності. Крім того, відповідач вказав, що не підлягає стягненню заборгованість за відсотками нарахована позивачем після закінчення строку дії кредитного договору, тобто після 19 лютого 2018 року.

Також відповідач зауважив, що пункт 4.2 кредитного договору, який містить положення про комісійну винагороду з управління кредиту є нікчемним, оскільки в цьому договорі не вказано, які послуги за вказану комісію надаються позичальнику, та вони суперечать Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідач зазначив, що ні ПАТ «ВТБ Банк», ні АТ «ТАСКОМБАНК» жодного разу не повідомляли його про відступлення прав вимог та про наявність заборгованості за кредитом. Більш того, 12 квітня 2017 року, з метою виконання прийнятих на себе зобов`язань, він звернувся у єдине діюче відділення ПАТ «ВТБ БАНК» відділення «Миколаївське», для внесення чергового платежу за Договором, але у прийнятті коштів йому було відмовлено, тому 19 квітня 2017 року він був змушений звернутися із інформаційним запитом для отримання інформації щодо того яким чином та на який рахунок повинні сплачуватись кошти для виконання зобов`язань за Договором. Однак, вказане звернення ПАТ «ВТБ БАНК» було проігноровано, відповідь не надано. Таким чином, відповідач вказує, що наявна на теперішній час кредитна заборгованість склалася не з його вини, а через прострочення кредитора, як первісного так і нового, що відповідно до норм цивільного законодавства унеможливлює нарахування процентів та будь-яких штрафних санкцій за вказаний період.

Враховуючи наведене, з урахуванням спливу позовної давності, прострочення кредитора, нікчемності пункту 4.2 Договору щодо сплати комісії, відповідач вважає, що на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за трьома останніми платежами згідно графіку за відрахуванням комісії та процентів, а саме: 1534 грн 55 коп. (2594 грн ануїтетний платіж - 1014 грн комісія за управління кредитом 45 грн 45коп. проценти за користування кредитом) - дата платежу 19 грудня 2017 року; 1548 грн 68 коп. (2594 грн ануїтетний платіж - 1014 грн комісія за управління кредитом 31 грн 32 коп проценти за користування кредитом) - дата платежу 19 січня 2018 року; 1524 грн 63 коп. (2554,17 грн ануїтетний платіж 1014 грн комісія за управління кредитом 15 грн 54 коп проценти за користування кредитом) - дата платежу 19 лютого 2018 року. Загальна сума заборгованості складає 4607 грн 86 коп. (1534 грн 55 коп. + 1548 грн 68 коп + 1524 грн 63коп.). Крім того, з позивача необхідно стягнути 10400 грн витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2021 року залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» як правонаступника позивача Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК».

27 травня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду уточнений зустрічний позов, в якому з урахування наявності правонаступника позивача, просив стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на його користь 37 518 грн сплаченої щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом, з підстав зазначених у зустрічному позові поданому 03 березня 2021 року.

10 травня 2023 року від ТОВ «Вердикт Капітал» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому товариство зазначаючи практику Верховного Суду вказало, що умова кредитного договору про сплату позичальником на користь Банку комісії за управління кредитом не є нікчемною в силу закону, а є оспорюваною, а зважаючи на той факт, що кредитний договір є дійсним повністю, тому вимога про стягнення з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивача за зустрічним позовом є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, представник вказує, що комісія за управління кредитом стягувалась Банком, а не ТОВ «Вердикт Капітал», що є додатковою підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2024 року позов ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за Кредитним договором № R5В від 19 лютого 2014 року у розмірі 27 250 грн 99 коп., з яких: 16096 грн 99 коп. - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 11 154 грн - комісійна винагорода, а також 1327 грн 86 коп. судового збору.

У задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення сплаченої щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення комісії у розмірі 11154 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в їх задоволенні. А також просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення зустрічного позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у нього обов`язку по сплаті комісійної винагороди за управління кредитом за кредитним договором. Судом не було встановлено всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору. Пункт 4.2 кредитного договору щодо необхідності сплати комісії суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є нікчемним. Також судом не звернуто увагу на те, що позивачем надано розрахунки заборгованості з різними сумами заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19 лютого 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № R5В, за умовами якого банк надав відповідачу споживчий кредит на потреби сім`ї в розмірі 60 000 грн, шляхом безготівкового перерахування коштів на його поточний рахунок, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних на строк до 19 лютого 2018 року (пункт 1 договору).

Відповідно до пункту 4.2 договору позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до Графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

В пункті 4.3 цього договору зазначено, що сторони дійшли згоди, що кредит повертається, а проценти та комісія сплачуються позичальником 19 числа кожного місяця (дата списання банком платежів) у відповідності до Графіка, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток) та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

У разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язань, включаючи день погашення. Якщо позичальник самостійно не сплатив на користь банка пеню, яка передбачена цим пунктом, банк проводить списання пені з рахунків, які відкриті (будуть відкриті) позичальником у банку. При цьому пеня, яка передбачена цим пунктом, сплачується виключно в національній валюті України (п. 5.1 Договору).

Згідно з Додатком до Договору №R5В від 19 лютого 2014 року встановлений Графік платежів з детальним розписом сукупної вартості кредиту, значення процентної ставки та комісії за управління кредитом, з яким відповідач ознайомився під підпис.

Згідно з пунктом 4.4 Кредитного договору сторони дійшли згоди, що порядок повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, комісії визначається цим Договором, а також Правилами.

Відповідно до пункту 4.7 вказаного Договору, за наявності прострочення виконання позичальником зобов`язань за договором, розмір платежу збільшується на суму комісійної винагороди, неустойки та інших платежів (якщо такі мають бути та/або матимуть місце), у т.ч. відшкодування витрат та збитків банку, пов`язаних з неналежним виконанням позичальником умов договору.

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, передбачених договором, встановлюється у 3 (три) роки.

19 лютого 2014 року ПАТ «ВТБ Банк» перераховано на рахунок ОСОБА_1 суму кредиту у розмірі 60 000 грн, що підтверджується меморіальним ордером №95311 від 19 лютого 2014 року.

27 березня 2017 року між ПАТ «ТАСКОМБАНК» та ПАТ «ВТБ Банк» укладений Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) № 270317нв, відповідно до умов якого ПАТ «ТАСКОМБАНК» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ПАТ «ВТБ Банк» у тому числі і до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №R5В від 19 лютого 2014 року.

Як вбачається з пункту 3.1.3 Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) №270317нв, укладеного між ПАТ «ТАСКОМБАНКк» та ПАТ «ВТБ Банк» право вимоги переходить до нового кредитора на підставі цього договору та підписаного сторонами Реєстру прав вимоги (в письмовому вигляді) з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого ПАТ «ТАСКОМБАНК» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорах.

Згідно з пунктом 4.2 цього Договору новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування на рахунок первісного кредитора грошових коштів в день укладання сторонами цього Договору.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.3 Договору оплата вважається здійснена в момент зарахування на рахунок первісного кредитора грошових коштів в сумі ціни договору, яка складає 17 165 065 грн 96 коп.

За положеннями пункту 3.1.3 Договору новий кредитор набуває право вимоги до боржників, а саме стає правонаступником у цих правовідносинах в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п.4.1 цього Договору.

Зважаючи на викладене, права кредитора переходять до правонаступника (АТ «ТАСКОМБАНК») з дня, у який ним будуть виконані вищевказані грошові зобов`язання перед первісним кредитором, а саме ПАТ «ВТБ Банк».

Позивачем на виконання пунктів 4.1, 4.3 Договору про відступлення права вимоги надано суду платіжне доручення № 309 від 27 березня 2017 року, згідно з якого останнім сплачено первісному кредитору ПАТ «ВТБ Банк» грошові кошти в розмірі 17 165 065 грн 96 коп.

08 лютого 2021 року між Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № б/н., відповідно до якого АТ «ТАСКОМБАНК» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за договорами кредиту, в тому числі за кредитним договором №R5В від 19 лютого 2014 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк».

Матеріали справи не містять відомостей належного повідомлення ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги первісним кредитором (ПАТ «ВТБ БАНК») новому кредитору (АТ «ТАСКОМБАНК»), а потім відступлення права вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» новому кредитору ТОВ «Вердикт Капітал» за кредитним договором №R5В від 19 лютого 2014 року.

Відповідно до Реєстру прав вимоги № 1(Додаток № 1) до Договору про відступлення права грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) № 270317нв від 27 березня 2017 року, ПАТ «ТАСКОМБАНК» (правонаступником якого є АТ «Таскомбанк») набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №R5В від 19 лютого 2014 року, заборгованість за яким становить в розмірі 17 153 грн 33 коп., яка складається з: суми основного боргу за кредитом - 16 096 грн 99 коп.; суми нарахованих процентів 42 грн 34 коп.; суми прострочених процентів - 0,00 грн.; суми несплачених комісійних винагород - 1014 грн.

В той же час, з розрахунку заборгованості, проведеного позивачем вбачається, що відповідач станом на 27 грудня 2019 року має заборгованість за кредитним договором №R5В від 19 лютого 2014 року в розмірі 44 138 грн 32 коп., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) в розмірі 16 096 грн 99 коп; заборгованості по відсоткам ( в т. ч. прострочена) в розмірі 5 344 грн 09 коп; заборгованості по комісії (в т. ч. прострочена) в розмірі 11 154 грн; сума пені, нарахована на суму простроченої заборгованості в розмірі 11 543 грн 24 коп.

Згідно з статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 16096 грн 99 коп., суд виходив із доведеності позивачем такої вимоги.

Що стосується відмови у стягнення пені в розмірі 11 543 грн 24 коп. за період з 20 лютого 2018 року по 27 грудня 2019 року, то суд виходив з того, що після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування пені припинено.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення відсотків суд виходив з того, що стягненню підлягають тільки відсотки нараховані станом на 27 березня 2017 року, які складають 42 грн 34 коп. Позовні вимоги про стягнення відсотків за період з 20 лютого 2018 року по 27 грудня 2019 року задоволенню не підлягають, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування відсотків припинено.

Рішення суду першої інстанції в цій частині сторонами не оскаржувалось, а тому в цій частині апеляційний судом не перевірялось.

Ухвалюючи рішення щодо стягнення комісійної винагороди та вимог зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що необхідність внесення комісійної винагороди, передбачена у пункті 4.2 кредитного договору від 19 лютого 2014 року та в Додатку № 1 до Договору «Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг». Сторонами договору узгоджено графік погашення кредиту, в якому міститься повний перелік додаткових та супутніх послуг, з яких позичальник зобов`язаний сплачувати лише послугу за управління кредитом в розмірі 1,69 % від початкової вартості суми кредиту. А тому стягнення комісії за управління кредитом узгоджується з практикою Верховного Суду та не суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». У зв`язку з цим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню комісія за період з 27 березня 2017 року по 20 лютого 2018 року у розмірі 11 154 грн. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність стягнення коштів за управління кредиту, то зустрічний позов є безпідставним.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795- VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Необхідність внесення плати за управління кредитом , передбачена в розділі 1 «Графік повернення кредиту, сплати процентів, та розрахунку вартості супутніх послуг додаток до кредитного договору № R5В від 19 лютого 2014 року». Розмір комісії за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту сплачується щомісячно окремим розрахунковим документом впродовж строку кредитування.

При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з управлінням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за управління кредиту.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій при розгляді справи, не врахував те, що пункт 4.2. кредитного договору у частині щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту є нікчемним, оскільки суперечить положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) та статті 228 ЦК України та помилково стягнув 11 154 грн. комісійної винагороди.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення кредитної заборгованості слід змінити, зменшивши розмір стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № R5В від 19 лютого 2014 року з 27 250 грн. 99 коп до 16096 грн. 99 коп.

Крім того, враховуючи те, що позивач неправомірно нараховував відповідачу щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту, а відповідач до 27 березня 2017 року сплачував платежі за кредитним договором у складі, яких була включена комісія, загальний розмір якої становить 37 518 грн, то ця сума підлягає поверненню відповідачу.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2023 року у справі № 759/20374/20 (провадження № 61-4425св22) вказано, що: «тлумачення пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права.

Отже, належним відповідачем за позовом боржника про повернення комісії за управління кредитом, якщо таке стягнення визнано нікчем в частині, є особа, якій належить право вимоги за цим договором - кредитор, а у випадку заміни кредитора - новий кредитор;

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За такого, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволені зустрічного позову щодо стягнення 37 518 грн необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, про задоволення цих позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Позов ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено на 36,47%. При подачі позову банком сплачено 2102 грн судового збору. За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 3153 грн судового збору . Тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» підлягає стягненню 766 грн 60 коп. судового збору. А з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 2003 грн 10 коп. судового збору.

Всього в результаті взаєморозрахунку із ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1236 грн 50 коп. ( 2003 грн 10 коп. -766 грн 60 коп.).

Також з ТОВ «Вердикт Капітал на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 900 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2024 року в частині задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості змінити.

Зменшити розмір стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № R5В від 19 лютого 2014 року з 27 250 грн. 99 коп до 16 096 грн. 99 коп.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальність « Вердикт Капітал» про стягнення сплаченої щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність « Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 37 518 грн сплаченої щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність « Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 1236 грн 50 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої і апеляційної інстанції та 900 грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: Т.Б.Кушнірова

І. В. Лівінський

Повний текст постанови складено 09 грудня 2024 року.