ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2024 року

м. Харків

справа № 636/3010/24

провадження № 22-ц/818/3733/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - Акціонерне товариство «Харківобленерго»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про визнання наказу протиправнимза апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Харківобленерго» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14 серпня 2024 року, постановлене суддею Оболєнською С.А.,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про визнання наказу протиправним. Просив зобов`язати відповідача скасувати наказ №274-к від 26.03.2024 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та визнати формулювання причини звільнення його з посади за прогул без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП неправомірними, а дії відповідача протиправними.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 14 серпня 2024 року позов задоволено. Визнано наказ акціонерного товариства «Харківобленерго» від 26.03.2024 року №274-к про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 протиправним та скасовано його.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Харківобленерго» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановлене без повного з`ясування всіх обставин справи. Апелянт наголошує, що підставами для припинення трудового договору з позивачем стали те, що в період з 27.03.2023 року по 08.03.2024 року він був відсутній на роботі без повідомлення поважності причин відсутності, що було кваліфіковано, як прогул відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вищезазначені обставини відображені в актах про відсутність працівника на роботі та у табелі обліку робочого часу. Відсутність на роботі ОСОБА_1 з безпосереднім керівником не погоджував, відсутність на роботі іншим чином не оформлював. Таким чином, ОСОБА_1 порушив вимоги пп. 6.18, 6.19, 6.20 Правил внутрішнього трудового розпорядку АТ Харківобленерго, за що передбачена відповідальність п. 9.1 цих Правил, та порушив пп. 2.13, 2.18 посадової інструкції юрисконсульта Чугуївського РРЕ, за що передбачена відповідальність пп. 4.1, 4.4, 4.5 його посадової інструкції. Крім того відповідно до вимог ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором, позивача під особистий підпис ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку, з умовами праці та оплати праці. Відповідно до п. 9.1 Правил працівник несе відповідальність за порушення трудової дисципліни, у тому числі за прогул чи відсутність на роботі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин, а п. 9.2 Правил визначено, що за порушення трудової дисципліни адміністрація застосовує такі дисциплінарні стягнення, як догана або звільнення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин поспіль протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 30 Закону України Про оплату праці відповідачем забезпечено достовірний облік виконуваної працівниками роботи та факт відсутності працівників шляхом ведення табелів обліку робочого часу. Факт відсутності позивача на роботі без поважних причин відображено в табелях обліку робочого часу Товариства. Також відсутність позивача на роботі була зафіксована в актах за березень 2023 року - березень 2024 року. У зв`язку з відсутністю на роботі позивачу пропонувалось надати письмові пояснення причин його відсутності на робочому місці (лист від 08.09.2023 року № 04-46/5265 та лист від 26.02.2024 року № 04-46/1299). Лист від 26.02.2024 року № 04-46/1299 був отриманий позивачем особисто 04.03.2024 року, про що свідчить роздруківка трекінгу відправлень з офіційного сайту Укрпошти, яка приєднана до відзиву на позовну заяву. Будь-яких повідомлень з підтвердженням поважних причин відсутності на роботі на адресу відповідача з боку позивача не надходило. До Первинної профспілкової організації Незалежної професійної спілки енергетиків України АТ Харківобленерго відповідач не звертався, оскільки відповідно до ст. 5 ЗУ Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Копія наказу про звільнення, повідомлення про нараховані суми та супровідний лист № 24-585 про необхідність позивачу прибути до АТ Харківобленерго для отримання трудової книжки направлені рекомендованим листом з повідомленням 26.03.2024 року- у день видання наказу. Вищезазначений лист із додатками був отриманий позивачем особисто 30.03.2024 року, про що свідчить роздруківка трекінгу відправлень з офіційного сайту Укрпошти, яка приєднана до відзиву на позовну заяву.

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до положень п. 4 ч. 1, ч. 3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Перший акт про відсутність працівника на робочому місці, який було досліджено судом, складено 31.03.2023 року, де зазначено, що ОСОБА_1 з 27.03.2023 року відсутній на робочому місці (а.с.63), тобто, саме цей робочий день був першим днем прогулу та саме його необхідно вважати днем вчинення ОСОБА_1 проступку. Таким чином, застосувати стягнення до ОСОБА_1 мав би відповідач, відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України протягом 1 місяця з дня виявлення проступку, тобто стягнення повинно було бути застосовано не пізніше 28.04.2023 року. Однак, звільнений з підприємства ОСОБА_1 був взагалі лише 26.03.2024 року, тобто майже через один рік. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Такі висновки суду не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що з 12.05.2021 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду юрисконсульта Чугуївського району з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» Харківської області, відповідно до наказу від 07.05.2021 року №3/152к (а.с. 52).

Згідно табелів обліку робочого часу та актів у період з березня 2023 року по березень 2024 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі (а.с.53, 64-83).

ОСОБА_1 пропонувалось надати письмові пояснення причин його відсутності на робочому місці, що підтверджується листом від 26.02.2024 року №04-46/1299, який він отримав особисто (а.с.53-56).

26.03.2024 року АТ «Харківобленерго» видано наказ про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та наказано звільнити юрисконсульта Чугуївського району з розподілу електроенергії АТ «Харківобленерго» Харківської області ОСОБА_1 за прогул без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, зазначаючи, що він був з 27.03.2023 року по 08.03.2024 року відсутній на роботі (а.с.58).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що з 12 травня 2021 року по 03 жовтня 2022 року він працював на посаді юрисконсульта в Чугуївському РРЕ АТ «Харківобленерго». 30 вересня 2022 року він написав заяву на звільнення з 03.10.2022 року, але співробітники відділу кадрів вимусили його переписати заяву за угодою сторін. У відділі кадрів залишилося дві його заяви на звільнення, одна за пунктом 4 та 6 ч.1 статті 36 Кодексу законів про працю України, інша за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. 03.10.2022 року його не звільнили, а вже 04.10.2022 року він був прийнятий на посаду фахівця з публічних закупівель КП «Чугуїввода». У травні 2023 року він звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом АТ «Харківобленерго», в якому просив зобов`язати АТ «Харківобленерго» припинити дію трудового договору з ОСОБА_1 з 03.10.2022 року, видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми, трудову книжку. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 31.08.2023 року позовні вимоги задоволені. Постановою Харківського апеляційного суду від 22.11.2023 року рішення скасовано. 30.03.2024 року він отримав наказ АТ «Харківобленерго» №274-к від 26.03.2024 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, яким його звільнено за прогул без поважних причин за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Формулювання причини звільнення вважає протиправним та таким, що не відповідає дійсності, оскільки фактичні трудові відносини між ним та відповідачем припинені 03.10.2022 року, тому просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 140 КЗпП України визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.

У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Положеннями статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Застосування дисциплінарних стягнень повинно здійснюватися в передбаченому ст.149 КЗпП України порядку. Зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Доведеність факту порушення працівником трудової дисципліни лежить на роботодавцеві, і зі справи вбачається, що в суді такі факти знайшли своє підтвердження.

Якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення. (ч.1 ст.151 КЗпП України)

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Звільнення з роботи, за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, як міра дисциплінарного стягнення, допускається тільки у тому випадку, якщо з моменту виявлення проступку пройшло не більше місяця (не враховуючи часу, коли працівник не працював у зв`язку з хворобою або перебуванням у відпустці), а з моменту його вчинення не більше шести місяців.

Щодо відсутності працівника ОСОБА_2 на робочому місці без поважних причин протягом тривалого часу(з березня 2023 року по березень 2024 року) підприємством було складено акти згідно з вимогами чинного законодавства.

У вересні 2023 року та лютому 2024 року на адресу ОСОБА_2 направлялись листи щодо надання пояснень щодо причин його відсутності на робочому місці.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач не заперечував факт отримання листів, посилаючись на те, що особа, що їх підписала не є керівником підприємства. Тому він не вважав за необхідне надавати на них пояснення.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та положень пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України до юридичних фактів, які підлягали встановленню судом відповідно до вимог статті 264 ЦПК України при вирішенні спору про законність звільнення позивача з цих підстав, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника.

З урахуванням положень статті 147 КЗпП України звільнення з передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України підстав є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни.

Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Виходячи зі змісту наказу від 26 березня 2024 року № 274-к, підставою для звільнення ОСОБА_2 став прогул без поважної причини у період з 27.03.2023 року по 08.03.2024 року, за виключенням періодів його тимчасової непрацездатності.

З матеріалів справи убачається, що в провадженні судів знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про зобов`язання припинити трудовий договір з 03.10.2022 року.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22.11.2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Разом з тим ОСОБА_2 не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин його неявки на роботу, починаючи з 27 березня 2023 року по 08 березня 2024 року.

Сам він не заперечував, що у зазначений період на роботу не виходив, оскільки працював на іншому підприємстві.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що відповідачем було дотримано положення п.4 ч.1ст.40, ст.147-149 КЗпП України при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення позивача.

Щодо висновків суду першої інстанції, що відповідачем порушено вимоги ч. 1 ст. 148 КЗпП України, судова колегія зазначає наступне.

Зі змісту наказу про звільнення убачається, що позивач був звільнений за прогул без поважних причин з 27 березня 2023 року по 08 березня 2024 року за виключенням періодів його тимчасовою непрацездатності.

Такий прогул мав триваючій характер.

Даних про те, що у період з 27 березня 2023 року по 08 березня 2024 року позивач хоч раз вийшов на роботу, матеріали справи не містять.

За таких обставин висновок суду про те, що строк притягнення до дисциплінарної відповідальності почався з першого дня прогулу і сплив через 1 місяць після виявлення прогулу, тобто 28.04.2023 року, не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Незастосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани протягом 1 місяця з першого дня прогулу, що тривав майже рік, не обмежує роботодавця у праві застосувати таке стягнення в межах передбачаних законом строків після закінчення (або в період) тривалого порушення.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що прогул, за який позивача було звільнено, тривав з 27 березня 2023 року по 08 березня 2024 року. Наказ про звільнення виданий 26 березня 2024 року, тобто в межах строку для застосування дисциплінарного стягнення.

Тому суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання наказу протиправним та його скасування.

Оскаржуваний наказ виданий в межах компетенції, із дотриманням вимог закону. Підстав для його скасування не вбачається.

Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Харківобленерго» - задовольнити.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 14 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання наказу протиправним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 09.12.2024 року.