Справа № 342/475/23
Провадження № 22-ц/4808/674/24
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю особи, в інтересах якої подана апеляційна скарга, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Боднарчука А.М., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, ОСОБА_2 , адвоката Гедзика В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про усунення перешкоди у користуванні житловим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Боднарчука Андрія Михайловича на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Федів Л.М. 04 березня 2024 року в м. Городенка Івано-Франківської області, повний текст якого складено 13 березня 2024 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом втрати особою права користування ним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок за № 231 від 06.04.2000 року, про що внесено запис в реєстрову книгу № 187 від 06.04.2000 року. Жодних майнових прав на нього відповідачі не мають.

У цьому будинку зареєстровано троє осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Чернелицької селищної ради Кунисівського старостинського округу № 4 Коломийського району Івано-Франківської області від 20.03.2023 року, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на даний час за місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_1 не проживають.

Цю обставину також підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 20.03.2023 року та встановлено, що ОСОБА_3 не проживає за даною адресою протягом 10 років, а ОСОБА_4 - протягом 6 років.

Також даний факт підтвердили сусіди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтвердили своїми підписами акті.

Відповідачі не проживають за місцем реєстрації, оскільки мають свої сім`ї, не користуються будинком та не несуть витрат на його утримання. Весь тягар утримання житлового будинку він несе самостійно.

Для зняття відповідачів з реєстраційного обліку звернувся до виконавчого комітету Чернелицької селищної ради. Листом від 03.04.2023 року за № 377 йому відмовлено у знятті з реєстраційного обліку відповідачів, оскільки необхідно виконати вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

Проте, відповідачі відмовляються добровільно знятися з реєстраційного обліку. Така ситуація порушує його права та законні інтереси, позбавляючи можливості повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Реєстрація відповідачів у належному йому житловому будинку є перешкодою в отриманні пільг для оплати комунальних послуг. Жодних особистих речей та іншого майна, що належить відповідачам, в житловому будинку немає. Те, що відповідачі, фактично не проживаючи в будинку, зареєстровані в ньому, перешкоджає йому належно реалізовувати свої права власника об`єкта нерухомості.

Просив усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком шляхом визнання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим будинком по АДРЕСА_1 (а.с.1-4).

Ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2023 року залучено до участі в даній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (а.с.110-112).

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю (а.с.208-219).

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Боднарчук А.М. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт не погоджується із висновком суду про те, що не доведено факту відсутності відповідачів у належному йому домоволодінні протягом строку, передбаченого статтею 405 ЖК України, з неповажних причин. Судом зазначено, що відповідачі не проживають у будинку через неприязні стосунки з батьком та поведінка відповідачів свідчить про їх бажання і надалі проживати у батьківському будинку.

Однак, на думку апелянта, таке твердження не відповідає дійсності.

Зазначає, що ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив, що тривалий час не проживає в спірному будинку, не має від нього ключів, не зберігає особистих речей, а постійно проживає в м. Чернівці з дружиною. Повідомив, що виявляє бажання проживати у батьківському будинку, однак не має такої можливості через постійні конфлікти з батьком. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження цього суду не подав, не вчиняв будь-яких дій, щоб надалі проживати в будинку, не звертався до суду із позовом про вселення.

Вказує, що відповідач ОСОБА_4 також підтвердив у судовому засіданні, що не проживає у спірному будинку з 2016 року, оскільки має свою сім`ю та власну квартиру в АДРЕСА_1 , в якій проживає.

Наголошує, що конфлікт між ним та відповідачами почався з 06.01.2023 року, коли останні почали знищувати його майно та вивозити меблі із спірного будинку. До 2023 року жодних конфліктів між ними не було і він не чинив відповідачам ніяких перешкод для проживання у будинку. Відповідачі із власної волі там не проживали, оскільки мають свої сім`ї та проживають окремо від батьків, що, на думку апелянта, вказує на втрату ними інтересу до спірного будинку.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.227-229).

Відзив на апеляційну скаргу сторонами не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення особи, в інтересах якої подана апеляційна скарга, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Боднарчука А.М., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, ОСОБА_2 , адвоката Гедзика В.М., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва № НОМЕР_1 від 06.04.2000 року про право власності на житловий будинок, виданого Кунисівською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення Кунисівської сільської ради від 19 липня 1991 р. за № 54 та актів здачі будинку в експлуатацію, посвідчених Кунисівською сільською радою 28.03.2000 р. за № 19, в цілому житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, складається з одного житлового будинку та господарських будівель (а.с.7).

Реєстрація права власності здійснена Коломийським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 в цілому, що записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим №187 від 06 квітня 2000 року (а.с.7-зворот).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Городенківським районним судом Івано-Франківської області від 21 грудня 2022 року (справа № 342/537/22), що набрало законної сили 23.01.2023 року (а.с.104-105).

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2023 року по справі № 342/611/23, що набрало законної сили 17.11.2023 року, визнано житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 (а.с.150-153).

У довідці № 52, виданій 21.04.2023 року Кунисівським старостинським округом Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, вказано, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.6).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання осіб від 20.03.2023 року за № 34, складеного комісією у складі старости с. Кунисівці ОСОБА_7 , діловода ОСОБА_8 , депутата сільської ради ОСОБА_9 встановлено, що житловий будинок знаходиться в задовільному стані. У житловому будинку, згідно з реєстраційною карткою або будинковою книгою, зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановлений факт фактичного місця проживання ОСОБА_1 , зі слів якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син, не проживає протягом 10 років, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син, не проживає протягом 6 років. Акт підписано членами комісії та двома свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.8).

Із змісту довідки № 38, виданої 20.03.2023 року Кунисівським старостинським округом Чернелицької селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за місцем реєстрації ( АДРЕСА_1 ) не проживають(а.с.9).

Чернелицька селищна рада Коломийського району Івано-Франківської області на заяву ОСОБА_1 від 21.03.2023 року, листом-відповіддю № 377 від 03.04.2023 року повідомила, що частиною шостою статті 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» передбачена заборона громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної частиною третьою, статті 22 вказаного Закону. Для задоволення заяви ОСОБА_1 необхідно виконати вимоги статті 22 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» (а.с.10).

Згідно відповіді № 47404 від 26.04.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої судом у порядку, визначеному ч. 8 ст. 187 ЦПК України, відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.19-20).

Згідно відповіді № 47439 від 26.04.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, отриманої судом у порядку, визначеному ч. 8 ст. 187 ЦПК України, відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.22-23).

Свідок ОСОБА_5 , житель с.Кунисівці, в судовому засіданні суду показав, що є він є сусідом позивача. Пояснив, що старшого сина позивача не бачив і не пам`ятає, а про молодшого сина дізнався на його весіллі, він живе у своєї дружини. Чи пошкоджували сини ОСОБА_1 житловий будинок свідок не бачив. Пояснив, що відповідач ОСОБА_10 із дружиною проживали по АДРЕСА_1 близько одного двох років. Зі слів сусідів йому відомо, що відповідачі на не проживають у житловому будинку.

Свідок ОСОБА_6 , житель с.Кунисівці, в судовому засіданні суду показав, що є він є сусідом позивача. Ствердив, що старший син позивача ОСОБА_11 близько 10 років не проживає у будинку по АДРЕСА_1 . Молодший ОСОБА_12 до весілля (до 2015 року) жив з батьком по АДРЕСА_1 . Однак, після весілля, через півроку, разом із дружиною та дитиною перейшов жити до батьків дружини, і з того часу відповідач ОСОБА_10 з сім`єю там проживає. Інколи сини позивача приїжджають до будинку, беруть речі та їдуть. Відповідачі не проживають у будинку через конфлікти з батьком.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що спірний житловий будинок та господарські будівлі є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їм належить по 1/2 частині житлового будинку і господарських будівель, в даному будинку зареєстровані сини подружжя відповідачі по справі. Підстава реєстрації місця проживання відповідачів у судовому порядку не оспорювалася та вважається, що вони набули право користування житлом на законних підставах. Третя особа ОСОБА_2 заперечує проти визнання відповідачів такими, що втратили право користування даним житлом. Крім того, поведінка відповідачів свідчить про їх бажання і надалі проживати у будинку. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що відповідачам на праві власності належить інше нерухоме майно чи житло, придатне для проживання. За наведених обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту не проживання відповідачів у спірному домоволодінні протягом строку, передбаченого ст.405 ЖК України, з неповажних причин.

З таким висновком апеляційний суд погоджується, виходячи з такого.

Конституція України як Основний закон України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод у правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України)).

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлове приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та слід вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків та має інше житло.

Позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до того, що як власник спірного майна не може реалізувати свої права, оскільки відповідачі не проживають за місцем реєстрації, не користуються будинком та не несуть витрат на його утримання.

Суд установив, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані по АДРЕСА_1 як сини власника, тобто набули права користування житловим приміщенням на законних підставах іці обставини не оспорюються позивачем у судовому засіданні.

Суд першої інстанції, з`ясовуючи причини відсутності відповідачів у будинку, виходив з того, що між сторонами існує конфлікт з приводу користування спірним житлом, відповідачі продовжували ставитись до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, не втрачали інтересу до цього житла, поведінка відповідачів свідчить про їх бажання і надалі проживати у батьківському будинку.

Крім того, третя особа ОСОБА_2 , яка являється матір`ю відповідачів та якій належить право власності на 1/2 частину житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 , заперечує проти визнання відповідачів такими, що втратили право користування даним житлом.

А ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції позивачем не подано доказів про наявність у відповідачів іншого, окрім спірного, житла, що належить їм на праві власності чи іншого нерухомого майна чи житла, придатного для проживання.

Апелянт не подав суду жодних доказів які саме витрати він несе по утриманню житла, які можуть бути розподілені на усіх зареєстрованих осіб (споживання газо-, водо-, електропостачання оплачується за показаннями вимірювальних приладів), інші витрати по комунальних послугах позивач не несе. Крім того, позивач у судовому засіданні визнав, що між ним та синами виник конфлікт і відкрито кримінальне провадження за нанесення тілесних ушкоджень, яке ще не завершено, а також сини без його відома і у його відсутність приходять у будинок, тому він має на меті поданням цього позову обмежити їх доступ до житлового приміщення.

Аналізуючи обставини справи та надані сторонами докази, суд установив, що факт відсутності відповідачів тривалий час зумовлений поважними причинами, оскільки між позивачем та відповідачами наявний конфлікт, що унеможливлює спільне проживання.

Доводи апелянта про те, що він належними доказами підтвердив факт непроживання відповідачів в спірному будинку протягом тривалого часу, а також посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідачі утворили власні сім`ї та мають інше постійне місце проживання, не спростовують висновків суду першої інстанції, який, слідуючи практиці Європейського Суду з прав людини, та визначаючи співмірність вимог, заявлених у справі, з метою, яка досягається, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для захисту житлових прав відповідачів, які не мають іншого житла та не втратили інтерес до спірного житлового приміщення.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд правильно встановив характер правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, з урахуванням встановлених обставин і вимог дійшов обґрунтованого висновку про те, що належних доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні без поважних причин тривалий час матеріали справи не містять, що виключає можливість визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 й припинення права відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 користування спірним житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Боднарчука Андрія Михайловича залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 31 травня 2024 року.