ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року

м. Київ

справа № 334/9579/13-ц

провадження № 61-10730св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Гудими Д. А., Зайцева А. Ю., Є. Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя в складі судді Гнатюк О. М. від 04 лютого 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду в складі колегії суддів: Полякова О. З., Кухаря С. В., Крилової О. В. від 20 вересня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, який неодноразово уточнювався, до ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обгрунтування позову АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що відповідно до укладеного договору № 14.12609 від 06 липня 2007 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 34 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04 липня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 05 липня 2007 року уклали договір іпотеки № 14.12609/1, відповідно до якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 32,87 кв. м., житловою площею 17,50 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належало ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Ціна предмету іпотеки, зазначена сторонами договору, складала 75 750 грн.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 06 липня 2007 року уклали договір іпотеки № 14.12609/2, згідно умов якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 41,19 кв м., житловою площею 20,50 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Майно належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Зазначена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки склала 1 342 563 грн.

У зв`язку з порушенням зобов`язань, заборгованість позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором № 14.12609 від 06 липня 2007 року, яка утворилась станом на 09 червня 2015 року, відповідно до заяви позивача про збільшення позовних вимог, перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 49 223,68 дол. США, що еквівалентно 1 321 851,22 грн.

На підставі зазначених обставин, з урахуванням останньої заяви про уточнення позовних вимог, банк просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , та квартиру АДРЕСА_4 . Стягнути в солідарному порядку з відповідачів, понесені АТ КБ «ПриватБанк», судові витрати: зі сплати судового збору в сумі 19827,77 грн. та витрати на оплату судової експертизи в розмірі 22176,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з існуванням боргу за кредитним договором, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав доказів, а також детального розрахунку розміру такої заборгованості за кредитним договором, чим позбавив можливості суд дослідити правову природу зміни відсоткової ставки у спірних правовідносинах, чи відбулись такі зміни правомірно, із дотриманням процедури, визначеної умовами кредитного договору, що впливає на визначення загального розміру заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки у справі.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надав доказів, та детального розрахунку розміру заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з існуванням боргу за кредитним договором у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

Представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Істамова І. В. 25 жовтня 2022 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 310/80/16-ц та постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року в справі № 6-2315цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзивів на касаційну скаргу

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», в якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки банком не доведено розміру заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що борг за вищевказаним кредитним договором вона повністю сплатила, у свою чергу позивачем не доведено факту наявності боргу за вказаним кредитним договором.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № № 334/9579/13-ц та витребувано цивільну справу з Ленінського районного суду м. Запоріжжя.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

У травні 2023 року третя особа - ОСОБА_3 надала до Верховного Суду копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 від 08 травня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2023 року зупинено касаційне провадження в указаній справі до залучення до участі в ній правонаступників ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

У січні 2024 року до Верховного Суду надійшла відповідь приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Уколова С. А., у якому зазначено, що 28 липня 2023 року заведено спадкову справу № 47/2023 щодо майна померлої ОСОБА_4 . Відповідно до матеріалів копії спадкової справи спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4 - є ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2024 року поновлено касаційне провадження у справі № 334/9579/13-ц та залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди попередніх інстанцій встановили, що 06 липня 2007 року між ОСОБА_3 та АТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитну угоду № 14.12609, згідно з якою ОСОБА_3 отримала кредит у сумі 34 000 дол. США зі сплатою за користування ним 15 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04 липня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 06 липня 2007 року уклали договір іпотеки № 14.12609/1, відповідно до якого ОСОБА_4 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 32.87 кв м, житловою площею 17.50 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 75 750 грн.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 06 липня 2007 року уклали договір іпотеки № 14 .12609/2 , відповідно до якого ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 41.19 кв м, житловою площею 20,50 кв м яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Майно належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 132 563 грн.

Судами попередніх інстанцій також установлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, у справі № 0417/9924/2012 відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 14.12609 від 06 липня 2007 року у розмірі 23 951,91 доларів США.

У вищезазначеному рішенні суди дійшли висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не знайшли свого підтвердження та належного обґрунтування, оскільки позивач в порушення вимог статті 131 ЦПК України не надав належних доказів на підтвердження правильності розрахунку заборгованості, не довів фактичної суми заборгованості за кредитним договором, яка була предметом позову, та часу її виникнення. Визначено, що дії позивача щодо не надання на дослідження експертові в повному об`ємі необхідних документів, вчинили перешкоду для повного та всебічного з`ясування обставин справи, а тому суди не знайшли законних підстав для задоволення позовних вимог Банку та відмовили у їх задоволені у зв`язку з недоведеністю.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин перший статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22) вказано, що: у справах про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави, кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У цій справі банк довів належними і допустимими доказами факт укладення між ним та ОСОБА_3 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків. Однак ОСОБА_3 не надала власного розрахунку, а також доказів, які підтверджують повернення позичальником кредиту у розмірі та строки, передбачені кредитним договором.

Крім того, ОСОБА_3 не заперечувала факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.

Посилання суду на те, що факт відсутності у ОСОБА_3 заборгованості перед банком преюдиційно встановлений у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2014 року, ухваленим у справі № 0417/9924/2012, яким відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 14.12609 від 06 липня 2007 року у розмірі 23 951,91 доларів США не заслуговує на увагу, з огляду на таке.

Так, у вищезазначеному рішенні суди дійшли висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не знайшли свого підтвердження та належного обґрунтування, оскільки позивач в порушення вимог статті 131 ЦПК України не надав належних доказів на підтвердження правильності розрахунку заборгованості, не довів фактичної суми заборгованості за кредитним договором, яка була предметом позову, та часу її виникнення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що у справі № 0417/9924/2012 суд не встановлював жодних обставин чи фактів, які мають значення для цієї справи, зокрема, щодо припинення кредитного зобов`язання у зв`язку із його належним виконанням.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові, не врахував, що незгода з наданим суду розрахунком у частині періоду нарахування заборгованості не є підставою для відмови в позові в повному обсязі, оскільки суд у межах наданих йому ЦПК України повноважень не позбавлений можливості самостійно виконати розрахунок заборгованості та в будь-якому разі звернути стягнення на предмет іпотеки в межах тієї суми, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву.

Апеляційний суд допущених судом першої інстанції порушень не усунув, не перевірив усіх доводів апеляційної скарги та не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Не встановивши дійсний розмір заборгованості ОСОБА_3 перед АТ «ОТП Банк» на момент вирішення спору, в тому числі загальний розмір боргу та всі його складові, в межах яких пропонується звернути стягнення на предмет іпотеки з урахуванням погашених позичальником сум, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про наявність підстав для залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В силу положень частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

За таких обставин постанова Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року підлягає скасуванню з направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

У статті 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» розподіл судових витрат за касаційний розгляд справи підлягає здійсненню тим судом, який ухвалює остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Д. А. Гудима
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун