КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3296/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Гуля В.В. (суддя-доповідач)

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання - Никифорова І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання незаконною постанови та акту про передачу майна стягувачу, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсними та скасувати постанову та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 06 січня 2021 року, винесені державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві у ВП НОМЕР_1.

В обґрунтування позову зазначав, що 02 квітня 2020 року належна йому на праві приватної власності 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 продана шляхом проведення прилюдних торгів в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з 01 травня 2018 року по 18 листопада 2019 року у розмірі 164 147,09 грн.

Посилався на те, що не був повідомлений про проведення прилюдних торгів, вартість майна та їх результати.

Зауважував, що під час реалізації майна державним виконавцем не було отримано дозвіл від органу опіки та піклування для реалізації майна, так як в квартирі зареєстровані неповнолітні діти.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У мотивування скарги зазначає, що згідно інформації про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 станом на 21 квітня 2020 року в ньому проживало двоє малолітніх осіб, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 08 листопада 2012 року) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 08 листопада 2012 року).

Зауважує, що державним виконавцем не було отримано дозволу органу опіки та піклування для реалізації житла, чим грубо порушено встановлений порядок передачі на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мала дитина та відповідно прийнято передчасне рішення щодо передачі спірної квартири на реалізацію.

Посилається на те, що доказ, на підставі якого судом було зроблено хибний висновок про надсилання ОСОБА_1 звіту про оцінку частини квартири, не є належним, оскільки не містить інформації, що саме ОСОБА_1 дійсно було надіслано звіт, відсутні штрихкоди, за якими можливо перевірити інформацію про пересилання відправлення саме позивачу.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник скаржника у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець під час виконавчого провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з 01 травня 2018 року по 18 листопада 2019 року у розмірі 164 147,09 грн діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», в межах своїх повноважень та на підставі наявних в матеріалах виконавчого провадження доказів, у зв`язку з чим дійшов висновку, що з боку державного виконавця права чи свободи заявника порушено не було.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2020 року у справі №752/20763/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 17 грудня 2020 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа: Дарницький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стягнення заборгованості по аліментах та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 травня 2018 року до 18 листопада 2019 року у розмірі 164 147,09 грн.

02 березня 2020 року на виконання рішення суду видано виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання за заявою стягувача.

Постановою головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стеценко Н.В. від 02 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця Стеценко Н.В. від 02 квітня 2020 року арештовано кошти боржника з метою забезпечення виконання зобов`язань. Поряд із цим стягнути кошти з боржника в межах боргу не виявилось можливим.

Судом також установлено, що згідно матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1, адресу боржника ОСОБА_1 вказано: АДРЕСА_2 .

За даними трекінгу Укрпошти №456 ОСОБА_1 23 квітня 2020 року отримано виклик державного виконавця від 21 квітня 2020 року.

05 серпня 2020 року державним виконавцем Стеценко Н.В. направлено вимогу про проведення виконавчих дій 13 серпня 2020 року об 11 год. 00 хв.

13 серпня 2020 року державним виконавцем Стеценко Н.В. складено акт, відповідно до якого в присутності понятих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 боржник ОСОБА_1 відчинив двері та державним виконавцем проведено опис 1/4 частини майна за вказаною адресою.

Також 13 серпня 2020 року державним виконавцем Стеценко Н.В. винесено постанову про опис та арешт майна в межах виконавчого провадження НОМЕР_1.

Зазначені постанови направлені боржнику, проте не вручені під час доставки.

21 квітня 2020 року державним виконавцем Стеценко Н.В. направлено виклик боржнику на 29 квітня 2020 року о 15 год.00 хв. з вимогою прибути у вказаний час до виконавця. Поряд із цим, боржник на виклик виконавця не з`явився.

21 квітня 2020 року на запит державного виконавця Стеценко Н.В. отримано витяг про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно інформації про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 станом на 21 квітня 2020 року в ньому проживало двоє малолітніх осіб, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 08 листопада 2012 року) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 08 листопада 2012 року).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 лютого 2008 року НОМЕР_2 власниками квартири АДРЕСА_1 є: ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у рівних долях.

Відповідно до Звіту про оцінку майна від 11 вересня 2020 року вартість 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 становить 233 800 грн.

05 жовтня 2020 року за підписом в.о. начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лапанашвілі Петра подано Київській філії ДП «Сетам» заяву щодо передачі на реалізацію нерухомого майна НОМЕР_1/6, про що повідомлено боржника.

Згідно протоколу №509818 від 05 листопада 2020 року електронні торги з реалізації арештованого майна боржника за стартовою ціною 233 800 грн не відбулися.

Відповідно до протоколу №513256 від 26 листопада 2020 року електронні торги з реалізації арештованого майна боржника за стартовою ціною 198 730 грн не відбулися.

За змістом протоколу №517542 від 21 грудня 2020 року електронні торги з реалізації арештованого майна боржника за стартовою ціною 163 660 грн не відбулися.

05 січня 2021 року на адресу Дарницького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшла заява стягувача ОСОБА_3 про передачу нереалізованого майна в рахунок погашення боргу.

Майно передано стягувачу за початковою ціною третіх електронних торгів 163 660 грн, акт видано на підставі протоколу №517542 від 21 грудня 2020 року по лоту №455818 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, серед іншого, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 3 цього Закону, за заявою стягувача, що передбачено статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові.

За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом.

За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.

Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Відповідно до частини п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

З наданих суду доказів убачається, що державний виконавець у ході виконання виконавчого листа №752/20763/18 направляла документи виконавчого провадження ОСОБА_1 на адресу його реєстрації, зазначену у виконавчому листі, а саме: АДРЕСА_3 .

Матеріалами справи встановлено, що під час розгляду справи суду першої інстанції було надано оригінал для огляду та копія відправлень рекомендованих листів Дарницьким відділом державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), за даними яких 17 вересня 2020 року боржнику направлено копію висновку про вартість майна. Ці обставини в судовому засіданні підтвердила державний виконавець Стеценко Н.В .

Окрім того, матеріалами виконавчого провадження було встановлено та це не заперечувалось позивачем, що опис майна державним виконавцем проведено за участю боржника, в присутності понятих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Актом від 13 серпня 2020 року, відповідно до якого боржник ОСОБА_1 відчинив двері та державним виконавцем проведено опис 1/4 частини майна за вказаною адресою.

Таким чином, ОСОБА_1 був обізнаний з відкритим відносно нього виконавчим провадженням НОМЕР_1 та вчиненням державним виконавцем дій, спрямованих на реалізацію частки квартири, належної позивачу, в рахунок погашення ним боргу за виконавчим листом №752/20763/18.

До того ж, інформація про продаж майна в електронній торговій системі є відкритою та доступною, відтак боржник не був позбавлений можливості ознайомитись з датою, часом та стартовою ціною продажу майна на електронних торгах.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що направлення головним державним виконавцем Стеценко Н.В. рекомендованою кореспонденцією копії висновку про вартість майна на адресу реєстрації та проживання ОСОБА_1 є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Зважаючи на викладене, доводи апелянта в цій частині не підтверджуються жодними доказами та спростовуються матеріалами справи. Окрім того, згідно з відомостями офіційного сайту «Укрпошта» інформація про наявність та стан пересилань поштових відправлень постійно оновлюється й зберігається в системі протягом 6 місяців з моменту реєстрації, а тому безпідставними є посилання скаржника на відсутність трекномеру, за яким можливо було б перевірити інформацію про пересилання відправлення, з огляду на те, що позивач з позовом звернувся у липні 2023 року, а відправлення було здійснено у вересні 2020 року.

Також не заслуговують на увагу суду аргументи сторони позивача, що державним виконавцем не було отримано дозволу органу опіки та піклування для реалізації житла, чим грубо порушено встановлений порядок передачі на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мала дитина та відповідно прийнято передчасне рішення щодо передачі спірної квартири на реалізацію, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

За змістом абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року №2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за №1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від ід 25 листопада 2019 року в справі №718/482/15-ц (провадження №61-16089св19) від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження №61-12151св19).

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Як убачається зі змісту пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, щодо надання попереднього дозволу на реалізацію нерухомого майна, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, який має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Однак особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець в силу приписів частини першої, пункту 1 частини другої, пунктів 3, 6, 22 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі №755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання Держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 лютого 2023 року у справі №2-537/11.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 лютого 2008 року НОМЕР_2 власниками квартири АДРЕСА_1 є: ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у рівних долях.

В ході виконавчого провадження державним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить частка квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 станом на 21 квітня 2020 року в ньому проживало, зокрема, двоє малолітніх осіб, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 08 листопада 2012 року) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 08 листопада 2012 року).

Разом з тим, позивачем не доведено та матеріалами справи не встановлено, що діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані у квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є членами сім`ї ОСОБА_1 , як власника частини вказаного жилого приміщення, та мають право користуватися саме належною позивачу частиною цього приміщенням нарівні з власником.

На підставі викладеного, попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження 1/4 частини майна боржника законом не вимагається.

Таким чином, ОСОБА_1 не довів обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, оскільки не надав доказів на підтвердження наявності порушень процедури реалізації майна, тобто не довів порушення його прав і законних інтересів, а тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову за наведених ОСОБА_1 обставин.

Викладені в оскарженому рішенні висновки суду першої інстанції про те, що «…в силу вимог ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» така згода (дозвіл) органу опіки і піклування потрібна тільки батькам або особам, які їх замінюють, при укладенні договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, при відмові від належних дитині майнових прав, здійснення поділу, обміну, відчуження житла, зобов`язання від імені дитини порукою, видання письмових зобов`язань, а не при виконанні рішення суду шляхом звернення стягнення на майно боржника» не призвели до ухвалення помилкового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом загалом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник