КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 369/1662/23 Головуючий у суді І інстанції: Ковальчук Л.М.
провадження №22-ц/824/5749/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом.

Свої вимоги представник позивача обґрунтовував тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 26.10.2012 року та отримав кредит в розмірі 39000,00 грн. АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом про стягнення заборгованості з відповідача, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.12.2020 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 55168,02 грн.

Виходячи з наведеного, строк за який потрібно стягнути заборгованість, а саме інфляційні нарахування з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми починається після дати настання терміну повернення кредиту до поточної дати, вказаної у розрахунку заборгованості. Враховуючи викладене, сторона позивача просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 10997,91 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, Ніколаєнко Олена Миколаївна, яка діє в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що відповідач не виконав умови договору щодо повернення використаного кредитного ліміту та сплати відсотків за користування кредитним лімітом.

Вказувала, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/10857/20 від 21.12.2020 року стягнуто тіло кредиту та відмовлено щодо стягнення інших нарахувань.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує також тим, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, та право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позивач вважає за необхідне стягнути суму з відповідача у розмірі 10997,91 грн, що складається:

- відсотки за обліковою ставкою НБУ у розмірі 2750,31 грн за період з 31.01.2020 року по 31.07.2020 року;

- втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 8247,60 грн, які складається з 5902,96 грн - нарахування інфляційних втрат та 2344,64 грн - нарахування 3% річних за період з 31.08.2020 року по 31.12.2021 року.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача, у встановлений апеляційним судом строк, не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що стороною позивача не додано жодного документу, що підтверджує обізнаність відповідача про наявність в нього боргу в сумі 55168,02 грн, а також доказів пред`явлення вказаного рішення до виконання в примусовому порядку з метою виконання рішенням суду.

Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 26.10.2012 року та отримав кредит в розмірі 39000,00 грн.

У зв`язку з невиконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду про стягнення заборгованості.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.12.2020 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 55168,02 грн.

Представник позивача у пред`явленому позові щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 10997,91 грн, посилається на те, що винесення вказаного рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до довідки банку для користування картковим кредитним рахунком відповідачу було видано наступні кредитні картки (а.с. 9):

- 26 жовтня 2012 року - кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до липня 2016 року;

- 26 жовтня 2012 року - кредитну картку № НОМЕР_2 з терміном дії до жовтня 2016 року;

- 02 липня 2016 року - кредитну картку № НОМЕР_3 з терміном дії до січня 2019 року;

- 19 квітня 2018 року - кредитну картку № НОМЕР_4 з терміном дії до березня 2022 року;

- 19 квітня 2018 року - кредитну картку № НОМЕР_5 з терміном дії до березня 2022 року.

Позивачем надано копію виписки за договором № б/н за період з 26.10.2012 року по 10.01.2023 року, який відображає рух коштів за вказаним договором, з якої вбачається, що відповідач користувався такими коштами в повному обсязі (а.с. 10-23).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем не надано доказів про виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України за загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Одночасно суд зауважує, що підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Таким чином, факт ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач виходив із положень ст.625 ЦК України та вважає, що має право на нарахування та одержання сум, передбачених статтею.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі.

Право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині застосування положень ст. 625 ЦК України, оскільки враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду, судом першої інстанції не було враховано, що винесення рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/10857/20 від 21.12.2020 року та подальше його не виконання боржником свідчить про порушення грошового зобов`язання останнім та виникнення у кредитора права на стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Висновку суду першої інстанції про те, що позивачем не додано жодного документу, що підтверджує обізнаність відповідача про наявність в нього боргу в сумі 55168,02 грн, а також доказів пред`явлення вказаного рішення до виконання в примусовому порядку з метою виконання рішення суду, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки вони суперечать правовим висновками які викладені у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17, а саме про те, що право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

З розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що розмір інфляційних витрат за період з 31.08.2020 - 31.12.2021 року становить 8247,60 грн; сума 3% річних за період з 31.01.2020 року по 31.07.2020 року становить 2750,31 грн. Отже зазначені позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Доказів на спростування правильності розрахунків суми 3% річних та інфляційних відповідачем не надано.

Разом з тим, що стосується заявленої позовної вимоги позивача про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ у розмірі 2750,31 грн за період з 31.01.2020 року по 31.07.2020 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Аналіз наведеної норми закону приводить до висновку, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правових висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц) якщо кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що звертаючись з позовом у справі № 369/10857/20 позивач зазначив, що розмір процентів (у стягненні яких було відмовлено) визначено Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, які разом із підписаною відповідачем заявою становлять договір банківського обслуговування.

Тобто позивач стверджував, що договором було встановлено розмір процентів, які позичальник має сплатити на користь позикодавця за користування кредитом. Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, при цьому розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. І лише у разі відсутності в договорі встановленого розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наявність судового рішення від 21.12.2020 року у справі № 369/10857/20 про дострокове задоволення вимог кредитора щодо суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів у відповідності до абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки строк дії договору змінився, адже банк використав право дострокового повернення суми кредиту. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, тому стягнення основної суми боргу у відповідності до рішення суду Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.12.2021 року у справі № 369/10857/20 припиняє право користування кредитними коштами, у зв`язку з чим кредитор АТ КБ «ПриватБанк» втрачає право на отримання відсотків за користування кредитом, оскільки наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору, а право на отримання відсотків за користування кредитними коштами неможливе за межами договору, а відповідно до ст.1048 ЦК України передбачено лише за наявності договору.

Тобто у справі, яка переглядається, встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, що засвідчено відповідним судовим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.12.2021 року у справі № 369/10857/20, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Строк кредитування відповідача є таким, що закінчився за період визначений у позовні заяві. Отже, позовні вимоги про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ не підлягають задоволенню.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2022 року у справі № 522/9547/13-ц.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за договором № б/н від 26.10.2012 року, 3% річних у розмірі 2344,64 грн та інфляційні втрати у розмірі 5902,96 грн за період з 31.08.2020 року по 31.12.2021 року.

Щодо судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач АТ КБ «ПриватБанк» сплатив судовий збір у розмірі 2684 гривень (за подання позовної заяви) та 4026 гривень (за подання апеляційної скарги на рішення суду), що у сукупному розмірі складає 6710 гривень.

Предметом позову АТ КБ «ПриватБанк» є стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом, яка у загальному розмірі складає 10997,91 гривень.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про обгрутнованість стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у загальному розмірі 8247,60 гривень.

За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 5031,99 грн (8247,60 * 6710 / 10997,91).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги часткового заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 3% річних у розмірі 2344,64 грн та інфляційні втрати у розмірі 5902,96 грн за період з 31.08.2020 року по 31.12.2021 року за кредитним договором № б/н від 26.10.2012 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витраті зі сплати судового збору у розмірі 5031,99 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», , адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст постанови складено «10» січня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник