Справа №173/531/24
Провадження №2/173/463/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді Петрюк Т.М.

При секретареві Салтиковій С.І.

За участю: позивача ОСОБА_1

Представника позивача - адвоката Романовоської Т.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в залі суду, в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

20.02.2024 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернулась позивачка, ОСОБА_1 , з позовом про визнання права власності за набувальною давністю до відповідача ОСОБА_2

04.03.2024 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача-фізичної особи.

05.03.2024 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 20.05.2024 року.

14.06.2024 року проведений перерозподіл справи іншому складові суду. Справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 25.11.2024 року.

25.11.2024 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 25.11.2024 року.

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

25.11.2024 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 48/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 м. Верхньодніпровську Кам`янського району Дніпропетровської області, що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 1990 року по справі № 2-53 за позовом ОСОБА_2 до неї було вирішене питання про розірвання шлюбу між ними та про поділ майна, придбаного в період шлюбу. За даним рішенням було встановлено, що сторони в період шлюбу, згідно договору забудовника від 13.05.1976 року побудували житловий будинок по АДРЕСА_2 , який у відповідності до ст. 22 КпШС УРСР є їхньою спільною сумісною власністю. При вирішенні рішення суд врахував всі обставини справи та визнав за нею право власності на 52/100 частини даного будинку, а за ОСОБА_2 , на 48/100 частини. Рішення набрало законної сили 06.05.1990 року.

Даним рішенням встановлені вищевказані обставини, які відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 , виїхав у невідомому їй напрямку. А з 05.04.1991 року знявся з реєстрації з місця проживання. Майже 34 роки вона нічого не знає про свого колишнього чоловіка, не спілкується з ним та не має засобів зв`язку з ним. Актовий запис про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у Верхньодніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янськму районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) відсутній.

Вона самостійно утримує спірний будинок який належить їй та ОСОБА_2 ,. на праві спільної часткової власності, проживає в ньому та веде господарство

Вона добросовісно, безперервно та відкрито володіє та користується даним нерухомим майном в цілому, доглядає за будинком та утримує його, за необхідності робить поточний та капітальний ремонт.

На даний час права приватної власності на 48/100 частини вказаного будинку у неї немає, так як ця частина будинку перебуває у власності іншої особи, яка не є її родичем, чим порушуються її права на зазначений будинок, що й стало підставою звернення до суду.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що їй відомо, що її бувший чоловік після розірвання шлюбу та розподілу майна, спочатку виїхав до м. Кривий Ріг, а потім до Росії. Після чого будь-який зв`язок з ним втрачений. Вона проживала та продовжує проживати у спірному будинку. Користується ним в цілому. За рішенням суду їм було визначено, які роботи необхідно здійснити для розподілу однієї його частини від іншої, але відповідач ці роботи не здійснив, а їй це не було потрібно. Вона повністю оплачує всі комунальні послуги. В будинку на даний час нею замінені вікна, двері. Вона робить поточні ремонти всьому будинкові сама, доглядає за присадибною ділянкою.

Відповідач, ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному веб-сайті судової влади. Відзив на позовну заяву не надав.

Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Між сторонами виникли правовідносини із права власності на нерухоме майно.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 1990 року по справі № 2-53 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 було вирішене питання про розірвання шлюбу між ними та про поділ майна, придбаного в період шлюбу. Даним рішенням було встановлено, що сторони в період шлюбу, згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 13.05.1976 року побудували житловий будинок по АДРЕСА_2 , який у відповідності до ст. 22 КпШС УРСР є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 . За ухваленим судом рішенням визнане за позивачкою право власності на 52/100 частини даного будинку, а за ОСОБА_2 , на 48/100 частини. Рішення суду набрало законної сили 06.05.1990 року.

Таким чином обставини, встановлені рішенням суду відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно судом встановлено, що позивачка, ОСОБА_1 , є власницею 52/100 частини будинку, а відповідач, ОСОБА_2 , є власником 48/100 частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

За доводами позивачки, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 , виїхав у невідомому їй напрямку. А з 05.04.1991 року знявся з реєстрації з місця проживання, що підтверджується даними домової книги. Майже 34 роки позивачка нічого не знає про свого колишнього чоловіка, не спілкується з ним та не має засобів зв`язку з ним. Актовий запис про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у Верхньодніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янськму районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) відсутній, що підтверджується копією наданого повідомлення.

Позивачка зазначає, що з 1991 року вона проживає в зазначеному будинку та відкрито, добросовісно і безперервно володіє і користується зазначеним будинком та земельною ділянкою. Підтримує будинок в належному стані. Тому позивачка просить визнати за нею право власності на 48/100 частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить її бувшому чоловікові, за набувальною давністю.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Факт відкритого безперервного та добросовісного користування позивачем зазначеним вище будинком підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 , і ОСОБА_5 .

Так свідок ОСОБА_4 , в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачкою. Вона добре знає позивачку та знала її бувшого чоловіка. Який вже більше 30 років разом з позивачкою не проживає. За ці роки бувший чоловік позивачки жодного разу до домоволодіння не з`являвся. В будинку позивачка все робить сама. Будинок є доглянутим.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству із позивачкою по одній вулиці. Добре знає позивачку та знала її бувшого чоловіка, так як вони разом будувались. Останній раз вона бачила чоловіка позивачки років 30 назад, який проходив повз її двір. Після того останній до будинку не приходив. Будинок підтримує в належному стані лише позивачка та проживає в ньому з того часу одна.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови).

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю, (п. 11 Постанови)

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 4, 5 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, (п. 13 Постанови)

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови).

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 , більше десяти років відкрито, безперервно володіє житловим будинком АДРЕСА_2 областів цілому . Позивачка добросовісно заволоділа часткою відповідача у зазначеному домоволодінні оскільки будинок побудований позивачкою разом з її бувшим чоловіком і після розірвання шлюбу і поділу майна будинок в натурі не був поділений між сторонами, лише визначені ідеальні частки подружжя в домоволодінні. Позивачка володіє часткою відповідача у даному довомолодінні відкрито, здійснює поточний ремонт та догляд будинкув цілому. Дане володіння позивача зазначеним вище будинком в цілому відоме як посадовим особам міської ради, так і сусідам та іншим особам. І будь-які особи не оспорюють володіння позивача даним майном. Володіння позивача зазначеною частиною вищевказаного будинку є непреривним, так як позивачка не покидала зазначене домоволодіння протягом всього цього часу, починаючи з 1991 року, відповідно наявні всі правові підстави для визнання за нею в судовому порядку права власності на належну відповідачеві частку в житловому будинку за набувальною давністю. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 , право власності за набувальною давністю на 48/100 частини житлового будинку садибного типу № НОМЕР_2 , загальногю площею 49.6 кв.м.,, з прилеглими до нього будівлями і спорудами, розташованими на земельній ділянці по фактичному користуванню для обслуговування будинку, загальною площею 0.616 га., по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання, АДРЕСА_2 .

Витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211 грн.20 коп., покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 05.12.2024 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 09.12.2024 року

Дата набрання законної сили: 07.01.2025 року