Справа №333/7175/24
Провадження №2/333/4042/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді Варнавської Л.О.,

за участі секретаря судового засідання Меркулової М.М.,

представника позивача адвоката Асауленка І.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, поділ квартири, зобов`язання внесення змін, скасування реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

19.08.2024 року до суду із позовом звернулась ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, поділ квартири, зобов`язання внесення змін, скасування реєстрації про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 . Посилається на те, що вона разом з відповідачем перебували у шлюбі з 27.08.1994 р. по 23.05.2023 р. В період шлюбу, відповідачем, за її згоди був укладений Договір купівлі-продажу майнових прав з ТОВ «Запорізький домобудівний комбінат» щодо придбання у спільну сумісну власність за їх спільні з відповідачем кошти вказаної квартири. Після здачі будинку в експлуатацію, відповідач зареєстрував право власності на цю квартиру на себе. Під час реєстрації цієї квартири, реєстратором була допущена помилка в зазначенні по-батькові власника відповідача ОСОБА_1 , він був записаний як « ОСОБА_3 », а насправді його треба було записати як « ОСОБА_4 ». Вона зверталась до Департаменту адміністративних послуг Запорізької області ради з приводу виправлення помилки внесення змін до запису щодо власника спірної квартири, але їй було відмовлено, оскільки вона не зазначена власником квартири.

Досягнути згоди щодо поділу цієї квартири сторони не змогли, тому позивачка звернулась до суду.

23.08.2024 року ухвалою судді провадження по справі відкрито, постановлено справу розглядати у спрощеному провадженні.

Відповідач відзив не подавав.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, її інтереси представляв адвокат Асауленко І.О., який позов підтримав з підстав викладених в ньому.

Відповідач ОСОБА_1 позов визнав частково, не заперечував проти поділу квартири, як запропонувала позивачка. Пояснив, що він звернувся до Департаменту реєстраційних послуг з приводу виправлення помилки в зазначенні його по батькові. На теперішній час в реєстрі прав на нерухоме майно, помилка виправлена. Ця квартира була викуплена за спільні кошти у забудовника, право власності на неї зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності виданого управлінням житлового господарства Запорізької області. Попередньо він з відповідачкою домовлялись про те, щоб право власності на квартиру переоформити на їх спільну доньку, але оформити у нотаріуса цю угоду вони так і не змогли з незалежних від нього підстав. Вважає, що не було підстав звертатися до суду, можна було вирішити справу мирним шляхом, тому він не згодний компенсувати судові витрати, які понесла позивачка.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, відповідача, оцінивши наявні у ній докази, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у шлюбі з 27.08.1994 р. по 23.05.2023 р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 та копією рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 24.05.2023 р.

В період шлюбу, а саме 23.11.2004 р. було зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , від 22.11.2004.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

В судовому засіданні не встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про те, що хтось з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Таким чином, враховуючи що спірне нерухоме майно було придбано у шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя, а їх частки у майні є рівними.

Тому позов в частині визнання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,51 кв. м. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та поділу цієї квартири в рівних долях є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Також судом встановлено, що дійсно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно первинно було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 27.09.2024 року право власності на цю квартиру вже зареєстровано на ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2024. Тобто, станом на день розгляду справи по батькові відповідача в Державному реєстрі прав на нерухоме майно зазначено правильно.

Так, нормою абзацу 2 частини І статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (зі змінами) (далі Закон) регламентовано, що у разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), видачі дубліката документа, який посвідчує право власності на нерухоме майно, за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини VI статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.

Відтак, з метою усунення та недопущення порушень прав власників нерухомості законодавцем врегульовані питання державної реєстрації змін до відомостей Державного реєстру прав.

Частиною другою статті 26 Закону встановлено правила щодо виправлення державним реєстратором технічної помилки у відомостях Державного реєстру прав. Так, у разі допущення технічної помилки (граматичної описки, друкарської, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови, що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися.

У разі якщо після отримання заявником документів за результатами розгляду заяви виявлено технічну помилку, допущену під час внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права, обтяження речових прав, зокрема помилку у відомостях про суб`єкта речового права, обтяження, відомостях про речове право, обтяження, відомостях про нерухоме майно, у тому числі його технічних характеристиках, або якщо відбулося виправлення такої помилки в документах, що подавалися для державної реєстрації прав, або відбулася зміна адреси об`єкта нерухомого майна, такі помилки, відомості виправляються державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, відомості, а у випадку, передбаченому пунктом 2 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України, його територіальних органів або на підставі рішення Міністерства юстиції України, його територіальних органів державним реєстратором, яким допущено технічну помилку.

Виправлення технічної помилки у відомостях Державного реєстру прав, виявленої після отримання заявником документів за результатом розгляду заяви здійснюється в порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, якщо такі дії здійснюються в порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону).

Доказів того, що позивачка зверталась до відповідачів із заявами про внесення змін до Державного реєстру прав на нерухоме майно та їй в цьому було відмовлено, суду не надано. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача ОСОБА_1 після виявлення цієї помилки він звернувся до державного реєстратора та були внесенні зміни до реєстру.

Право позивачки в даному випадку відповідача не порушено, тому підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання внесення змін, скасування реєстрації задоволенню не підлягає.

Позивачка просить стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу та надала договір про надання правничих послуг від 02.07.2024 укладеного ОСОБА_2 з адвокатом Асауленком І.О. та акт №1 прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до якого адвокат виконав роботи згідно договору про надання правничої допомоги від 02.07.2024 року, а саме вивчення, аналіз правової ситуації, підготовка позовної заяви тощо, вартість яких склала 3000 грн., безпосередня участь в двох судових засіданнях в суді першої інстанції вартість 5000 грн.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Також при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Такий же правовий висновок зробила Велика Палата ВС у справі № 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020).

Враховуючи, що позовні вимоги до відповідача ОСОБА_1 задоволено частково, з на 1/3 частину всіх позовних вимог позовних вимог, то судові витрати підлягають пропорційному стягненню з нього на користь позивача. Суд врахував, що представник позивача адвокат Асауленко І.О. приймав участь в одному судовому засіданні. Розрахунок судових витрат: судовий збір щодо позовної вимоги до відповідача ОСОБА_1 - 4055 грн., витрати на правничу допомогу 3000 грн. за складання позовної заяви та 2500 грн. за участь в одному судовому засіданні. Отже загальна сума судового збору, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача складає 3881,13 грн. (11643,39/3)

Керуючись ст.ст. 10, 60, 208, 212 215 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна, поділ квартири, зобов`язання внесення змін, скасування реєстрації задовольнити частково.

Визнати трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,51 кв. м. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по частині кожному на квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 3881,13 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Л.О. Варнавська