Номер провадження: 22-ц/813/3178/24
Справа № 523/7433/22
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: державний реєстратор Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області Буран Наталія Мирославівна, державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Дацкова Флора Андріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Котова Олена Вікторівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_5

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року, ухвалене Суворовським районним судом у м. Одесі у складі: судді Середи І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: державний реєстратор Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області Буран Наталія Мирославівна, державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Дацкова Флора Андріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Котова Олена Вікторівна, про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівлі-продажу та іпотечного договору та про витребування майна

в с т а н о в и в :

11 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області Буран Н.М., державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса Дацкова Ф.А., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності, який згодом уточнив та в остаточній редакції мотивував тим, що батькові позивача - ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

01 січня 2021 року після смерті батька, 29 червня 2021 року у передбачений законом строк, позивачем подана заява про прийняття спадщини приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю., однак під час перевірки з`ясувалося, що 13 березня 2021 року державний реєстратор Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області Буран Н.М. зареєструвала право власності на вказану квартиру за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-6395/10, при цьому номер провадження взагалі не зазначений, а рішення було внесено в Єдиний державний реєстр судових рішень та оприлюднене лише 19 лютого 2021 року.

За фактом підроблення судового рішення за заявою позивача наразі здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 00002120 від 03 квітня 2016 року за ч. 1, 4 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 185, ч. 1,4 ст. 358 КК України Слідчим управлінням ГУНП Одеської області.

Проте фіктивний власник ОСОБА_2 здійснила відчуження квартири відповідачці ОСОБА_3 , про що 06 серпня 2021 року був укладений договір купівлі-продажу квартири та посвідчений державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса Дацковою Ф.А.

У подальшому 27 січня 2022 року ОСОБА_3 передала в іпотеку ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 16, ч. 1 ст. 316, 317, 321, 334, 319, 387, 1269, 203, 215 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просив: скасувати рішення державного реєстратора Буран Наталії Мирославівни, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, номер № 57004461, згідно якого 10 березня 2021 року проведена державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної квартири, реєстраційний номер 101;

визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія р№1-201, квартири АДРЕСА_1 ) від 06 серпня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса Дацковою Ф.А., та скасувати рішення про державну реєстрацію № 59697285 від 06 серпня 2021 року, реєстраційний номер нерухомого майна 101;

визнати недійсним іпотечний договір від 27 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котовою О.В., за умовами якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 ;

витребувати у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартиру АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_5 просила відмовити у задоволені позовних вимог. Зазначає, що позивач намагається позбавити відповідачку права власності без належних правових підстав. Право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений, примусове відчуження об`єкту приватної власності може бути застосовано лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і у порядку, встановленому законом, за умови попереднього і повного відшкодування його вартості. Рішення суду, на яке посилається позивач, наявне у ЄДРСР. При цьому, позивач не надає жодних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема на наявність кримінальної справи, доказів незаконності володіння ОСОБА_2 , тощо. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України, такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Крім того, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 серпня 2021 року не призведе до повернення майна у власність позивача, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, яка передбачає правові наслідки недійсності правочину, у випадку застосування судом двосторонньої реституції об`єкти договорів купівлі-продажу повертаються їх продавцю.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: державний реєстратор Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області Буран Наталія Мирославівна, державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Дацкова Флора Андріївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Котова Олена Вікторівна, про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівлі-продажу та іпотечного договору та витребування майна задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора Буран Наталії Мирославівни, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, номер № 57004461, згідно якого 10 березня 2021 року проведена державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 (теперішня назва - АДРЕСА_3 , з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень, зареєстрованих щодо даної квартири, реєстраційний номер 101.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу серія № 1-201 квартири АДРЕСА_1 від 06 серпня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса Дацковою Флорою Андріївною, та скасувати рішення про державну реєстрацію № 59697285 від 06 серпня 2021 року, реєстраційний номер нерухомого майна 101.

Визнано недійсним іпотечний договір від 27 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котовою Оленою Вікторівною, за умовами якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

Витребувано у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2010 року у справі № 2-6395/10 не існує, право власності ОСОБА_2 набуто неправомірно, а тому вона не мала права його відчужувати квартиру третім особам. Існування договору купівлі-продажу від 06 серпня 2021 року № 1-201 суперечить інтересам позивача як спадкоємця власника майна. Отже, договір купівлі-продажу № 1-201 від 06 серпня 2021 року слід визнати недійсним, а рішення державного реєстратора від 10 березня 2021 року № 57004461 відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає скасуванню. Оскільки договір купівлі-продажу є недійсним, а відтак як наслідок є недійсним і іпотечний договір від 27 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка передала в іпотеку спірне майно. Для захисту прав позивача, який вчинив дії по прийняттю спадщини, є необхідним витребувати у відповідачки ОСОБА_3 спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (теперішня назва - АДРЕСА_3 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_5 звернулась до суду з апеляційною скаргою, вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, суд першої інстанції без належних правових підстав позбавив ОСОБА_3 права власності, скасував державну реєстрацію, що є порушенням її прав, посилаючись на Європейський суд з прав людини та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Щодо порушення судом норм процесуального права, скаржник зазначає, що 26 грудня 2022 року позивачем подана заява про зміну предмету позову, згодом позивач надав до суду уточнену позовну заяву від 01 травня 2023 року, якою фактично позивачем було змінено як предмет, так і підстави позову, що суперечить положенням ст. 49 ЦПК України та не допускається процесуальними нормами права, суд не звернув на це уваги, розглянув справу та ухвалив незаконне рішення суду незважаючи на одночасні зміни предмету, підстав та способів захисту прав.

Також суд першої інстанції однобічно розглянув справу, без належного дослідження доказів, в рішенні відсутнє обґрунтування прийняття доказів, їх оцінка, аналіз; проігнорував відсутність доказів недійсності іпотечного договору від 27 січня 2022 року; невірно застосував норми матеріального права, проігноровано позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, а також у постановах Верховного Суду у справі № 201/16669/21 від 16.08.2023, від 02.08.2023 у справі № 308/8629/19.

Відповідачка вважає себе добросовісним набувачем, а тому право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. 215, 216 ЦК України, такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову (постанови Верховного Суду України від 31.10.2012 у справі № 6-53цс12 і 13.05.2015 у справі № 6-67цс15).

Заявник звертає увагу суду, що позивач не був власником спірної квартири, а тому суд не мав достатніх правових підстав для задоволення віндикаційного позову, а визнання недійсними договору купівлі-продажу від 06.08.2021 не призведе до повернення у власність позивача (як того вимагає позивач), оскільки відповідно до частини першої ст. 216 ЦК України, яка передбачає правові наслідки недійсності правочину, у випадку застосування судом двосторонньої реституції об`єкти договорів купівлі продажу повертаються їх продавцю.

Від ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що правовідносини виникли із порушенням майнового права позивача, користуючись своїм правом передбаченим ст. 43, 49 ЦПК України, змінив предмет позову та доповнив вимогами, що стосуються витребування майна та визнання недійсним договору іпотеки, так як саме такий перелік вимог може відновити порушене право, підстави позовних вимог не змінювались. Підстава позовних вимог є незаконне відчуження майна згідно неіснуючого рішення суду. Ефективність захисту порушеного права ґрунтується в тому, що позивач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька, звернувся до суду для вирішення питання скасування державної реєстрації нерухомого майна з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такого майна на ім`я ОСОБА_2 , котра зареєструвала таке право на підставі неіснуючого судового рішення та здійснила незаконне відчуження, ввівши в оману як покупця квартири, так і державного нотаріуса, що є спадковим майном, зі скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування іпотеки ОСОБА_4 . Дії відповідачки ОСОБА_3 є недобросовісними, оскільки остання намагалась отримати додаткове обтяження на майно, передаючи його в іпотеку ОСОБА_4 , не перевірила законність та дійсність рішення суду, на якому базується права власності ОСОБА_2 , шляхом доступу до загальнодоступного реєстру судових рішень, з якого вбачається про нещодавну реєстрацію його в системі, та такі обставини повинні були визвати певні сумніви.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 вказаної норми).

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник адвокат Тищенко С.Ю. підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки його представник повістку отримав 21.10.2024 14:36:41 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 103).

Відповідач ОСОБА_4 , треті особи - державний нотаріус Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Дацкова Ф.А., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Котова О.В., належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 104-106), державний реєстратор Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області Буран Н.М. повідомлена у відповідності до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (проставлення на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення про відсутність адресата за вказаною адресою), до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

По справі судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про народження.

ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 квітня 2004 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради згідно із розпорядженням від 05 квітня 2004 року № 182467 за реєстрованим номером 12-26819. Право власності зареєстровано за ОСОБА_6 з 14 червня 2004 року, зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» (а.с. 16, т. 1)

ОСОБА_6 був зареєстрований у даній квартирі з 08 жовтня 2003 року, по день своєї смерті проживав там, сплачував комунальні платежі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 батько позивача ОСОБА_6 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть (повторне) серії НОМЕР_2 , яке видане 02 червня 2021 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 760 (а.с. 13 т. 1).

29 червня 2021 року у встановлений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а.с. 14, т. 1), Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, номер у нотаріуса 23/2021 (а.с. 15 т. 1).

За заявою позивача 29 червня 2021 року заведена спадкова справа № 23/2021.

Однак під час перевірки приватним нотаріусом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було з`ясовано, що 13 березня 2021 року державний реєстратор Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області Буран Наталія Мирославівна зареєструвала право власності на квартиру, належну ОСОБА_6 , за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-6395/10, без зазначення номеру провадження.

В матеріалах реєстраційної справи Юридичного департаменту Управління державної реєстрації Одеської міської ради № 101 на квартиру АДРЕСА_2 міститься копія рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2010 року у справі № 2-6395/ 2010 рік за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, відповідно до якого визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 06 лютого 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , дійсним та визнано за ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру (а.с. 185-186 т. 1).

За письмовим зверненням позивача надано відповідь, що цивільна справа за № 2-6395/10 Суворовським районним судом м. Одеси не розглядалась та рішення у такій справі не ухвалювалось, а до Єдиного Державного реєстру судових рішень судом 17 лютого 2021 року було помилково направлено рішення від 08 квітня 2010 року у даній справі на підставі наданої працівнику апарату суду копії підробленого рішення з усіма ознаками належним чином посвідченого судового рішення (у тому числі підписами та печатками). Також позивача було повідомлено, що судом вжито заходів щодо вилучення вказаного судового рішення з Єдиного Державного реєстру судових рішень.

За заявою позивача за фактом підроблення судового рішення порушене кримінальне провадження № 00002120 від 03 квітня 2016 року за ч. 1,4 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст.190, ч. 3 ст. 185, ч. 1, 4 ст. 358 КК України і наразі Слідчим управлінням ГУНП Одеської області здійснюється досудове розслідування.

06 серпня 2021 року відповідачка ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_2 відповідачці ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса Дацковою Ф.А. (а.с. 23-26, т. 1).

27 січня 2022 року у свою чергу відповідачка ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котовою О.В., предметом якого стала квартира АДРЕСА_2 (а.с. 74, т. 1).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу витребування позивачем як спадкоємцем за законом після смерті його батька ОСОБА_6 , у якого спірне майно вибуло поза його волею на підставі підробленого судового рішення, у останнього набувача такого майна на користь позивача.

У статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Проте, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном (04 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 641/8266/16-ц, провадження № 61-5131св20 ( ЄДРСРУ № 112087843).

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19), від 23 лютого 2022 року у справі № 201/4783/19 (провадження № 61-10587св20), від 07 грудня 2022 року у справі № 757/2618/14-ц (провадження № 61-4958св21), від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19) та від 18 квітня 2023 року у справі № 674/839/21 (провадження № 61-9594св22).

Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19), від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21), від 14 червня 2023 року у справі № 715/2438/21 (провадження № 61-748св23), від 14 червня 2023 року у справі № 757/23492/13-ц (провадження № 61-11014св20), від 19 червня 2023 року у справі № 521/4328/16 (провадження № 61-4268св23) та інших.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).

Крім цього, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права.

Задоволення віндикаційного позову спадкоємця про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Отже, задоволення судом вимог позивача ОСОБА_1 в частині витребування у ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , на користь позивача ґрунтується на вимогах закону та відповідає змісту порушеного права позивача як спадкоємця, а помилкові доводи апеляційної скарги в наведеній частині таких висновків суду не спростовують, оскільки суд вірно оцінив надані сторонами докази та зроблено правильний висновок про обґрунтованість позовних вимог у відповідності до норм права, що регулюють виниклі спірні правовідносини сторін.

Щодо тверджень заявниці про те, що суд без належних правових підстав позбавив її права власності, скасував державну реєстрацію, що є порушенням її прав, посилаючись на Європейський суд з прав людини та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то у пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: "розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 712/9803/20 дійшов висновку про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів зазначає, що за обставин справи, яка переглядається апеляційним судом, витребування спадкової квартири, які вибули з володіння власника поза його волею, є легітимним та пропорційним заходом, застосованим судом.

Для правильного вирішення справи не має значення пояснення відповідачки в суді апеляційної інстанції, що вона обирала квартиру за найменшою ціною у регіоні, який вона обирала для придбання нерухомості, і що обачливість її мала полягати і в тому, щоб перевірити наявність судового рішення, на підставі якого майно незаконно вибуло з володіння спадкодавця.

Відповідачка не позбавлена можливості на захист своїх прав відповідно до статей 22, 390, 661 ЦК України. Вказане відповідає висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18 та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18.

І наостаннє, праву відповідачки, захищеному положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, так само відповідає і право позивача, який також є суб`єктом захисту відповідного права вказаним Протоколом.

Щодо порушення судом норм процесуального права, через що, на думку відповідачки, було змінено і підставу і предмет позову, що не узгоджується із положенням ст. 49 ЦПК України та не допускається процесуальними нормами права, то колегія суддів зазначає, що зі змісту позовних заяв вбачається, і на це слушно посилається позивач у відзиві на апеляційну скаргу, підставою позову було незаконне відчуження спадкового майна згідно неіснуючого рішення суду, і такі обставини позивачем не змінювалися, а посилання на ті чи інші норми права жодним чином не пов`язані із наведеним. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».

Що стосується доводів апеляційної скарги про розгляд справи судом без належного дослідження доказів, відсутність в рішенні обґрунтування прийняття доказів, їх оцінка, аналіз, зокрема, щодо відсутності доказів недійсності іпотечного договору від 27 січня 2022 року, то колегія не може взяти таке до уваги.

Відповідно до статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до статті 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України).

За статтею 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц).

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладення правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року № 910/3372/19.

Ураховуючи вищевикладене та фактичні обставини справи, встановлені судом, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсним договору іпотеки є ефективним.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 199/2943/20.

Оскільки позивач ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами укладення оспорюваного правочину з порушенням норм матеріального права, тому відповідно до частини першої статті 203, статті 215 ЦК України такий правочин необхідно визнати недійсним, відповідно, вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а також сприяють відновленню порушеного права ОСОБА_1 на спірне майно.

Крім того, відповідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Зареєстроване обтяження спадкового майна, щодо якого вирішується питання, як наслідок оспорюваного правочину є перешкодою у розумінні закону позивачу як спадкоємцю.

Помилковим та власним тлумаченням є посилання заявниці на те, що позивач не був власником спірної квартири, а тому суд не мав достатніх правових підстав для задоволення віндикаційного позову, оскільки порушене право спадкоємця, якому право на спадкове майно належить від дня відкриття спадщини, захищається у такий самий спосіб, які і право власника майна.

Натомість, з огляду на ефективність захисту прав позивача шляхом витребування спірної квартири від відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 та визнання недійсним іпотечного договору, встановлені судом підстави для задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора Буран Наталії Мирославівни, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, номер № 57004461, від 10 березня 2021 року про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень зареєстрованих щодо даної квартири, реєстраційний номер № 101 та визнання недійсним договору купівлі-продажу серії 1-201 квартири АДРЕСА_1 від 06 серпня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Суворовської Державної нотаріальної контори у м. Одесі Дацковою Флорою Андріївною, та про скасування рішення про державну реєстрацію № 59697285 від 06 серпня 2021 року, реєстраційний номер нерухомого майна 101 не ґрунтується на наведених вище вимогах закону.

Вказана невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до вимог п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора Буран Наталії Мирославівни, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, номер № 57004461, від 10 березня 2021 року про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень зареєстрованих щодо данної квартири, реєстраційний номер № 101 та визнання недійсним договору купівлі-продажу серії 1-201 квартири АДРЕСА_1 від 06 серпня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Суворовської Державної нотаріальної контори у м. Одесі Дацковою Флорою Андріївною, та про скасування рішення про державну реєстрацію № 59697285 від 06 серпня 2021 року, реєстраційний номер нерухомого майна 101 та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в наведеній частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2023 року в частині позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора Буран Наталії Мирославівни, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, номер № 57004461, від 10 березня 2021 року про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням усіх речових прав та їх обтяжень зареєстрованих щодо данної квартири, реєстраційний номер № 101 та визнання недійсним договору купівлі-продажу серії 1-201 квартири АДРЕСА_1 від 06 серпня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Суворовської Державної нотаріальної контори у м. Одесі Дацковою Флорою Андріївною, та про скасування рішення про державну реєстрацію № 59697285 від 06 серпня 2021 року, реєстраційний номер нерухомого майна 101 скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в наведеній частині.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко