КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року

м. Київ

справа №753/6254/18

провадження №22-ц/824/2854/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Гуля В.В.

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Візард» про стягнення грошових сум на проведення операції, компенсації за відпустки особам учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, відшкодування середньої заробітної плати за несвоєчасну видачу трудової книжки,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Візард», в якому просив стягнути з ТОВ «Візард» на його користь 12 000 грн на операцію, сім тисяч грн компенсації чорнобильський відпускних та відшкодування заробітної плати до дня отримання трудової книжки в розмірі 16 000 грн.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 17 квітня 2013 року позивач отримав травму, а саме перелом правої п`яткової кістки зі зміщенням, і травму правого плеча, під час виконання робіт по демонтажу короба.

У зв`язку з травмою позивачу 22 квітня 2013 року було зроблено операцію вартістю 8 000 грн яка була оплачена відповідачем, проте позивач зазначив, що потрібно було провести повторну операцію вартість якої становила 12 000 грн. Повторна операція відповідачем не оплачена.

18 серпня 2017 року позивач написав заяву про звільнення з ТОВ «Візард», проте трудову книжку під час звільнення позивача з ТОВ «Візард» повернено не було. Також після звільнення позивачу не було виплачена компенсація за невикористану додаткову щорічну відпустку у розмірі 7 000 грн.

У зв`язку з небажанням відповідача повертати трудову книжку, позивач 21 листопада 2017 року звернувся в ГУ держпраці в Київській обл. із заявою. 15 грудня 2017 року позивач отримав відповідь, в якій зазначались порушення які були вченні ТОВ «Візард».

23 листопада 2017 року до позивача звернулась бухгалтер ТОВ «Візард», та попросила підписати заяву про відмову від претензій до ТОВ «Візард», пообіцявши виплатити зазначені кошти.

Після підписання вказаної заяви кошти позивачу виплачені не були.

Трудову книжку було повернено позивачу 22 січня 2018 року, у зв`язку з чим залишилось неоплаченим відшкодування середньої заробітної плати за несвоєчасну видачу трудової книжки.

На підставі викладеного та посилаючись на норми статтей 3, 79, 87-88, 118-119 ЦПК України, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 30 червня 2023 року подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному розмірі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, неточно, неповно, формально і необ`єктивно дослідив обставини справи, мав суб`єктивний підхід до учасників, не прислухався до вимог і доказів позивача.

Вказує, що позивач не працював в ТОВ «Візард Системні Технології», та не був ознайомлений з наказом від 30 квітня 2007 року про звільнення із ТОВ «Візард», та наказом від 17 грудня 2008 року про прийняття на роботу в ТОВ «Візард Системні Технології» на посаду виконроба. З зазначеними наказами позивач ознайомлений не був.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ТОВ «Візард Системні Технології» та ТОВ «Візард» мають однаковий код ЄДРПОУ, а саме 34713680, що неможливо.

Також зауважив, що у виписці з Київського міського центру патології стопи та реабілітації хворих ортопедо-травматологічного профілю Київської міської клінічної лікарні № 1 від 29 квітня 2013 року, вказани побутовий характер травми, оскільки таке прохання було від директора ТОВ «Візард».

Зауважив, що суд не взяв до уваги що травма отримана в робочий час, та доставкою позивача до лікарні водієм директор ОСОБА_2 , що свідчить про те що травма була отримана під час виконання трудових обов`язків.

Зазначив, що суд не взяв до уваги показів свідків, які були надані в суді першої інстанції.

Також зазначив, що не вірно було застосовано правила надання відпусток. Тому позивач має право на відшкодування невиплачених відпусток.

Вказує, що суд дійшов невірного висновку, оскільки позивачу не було виплачено заробітну плату за затримку трудової книжки.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 припинив трудові відносини з ТОВ «Візард» 16 грудня 2008 року, суд дійшов висновку, що відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок між настанням події та можливими винними діями відповідача щодо спричинення шкоди, а відтак суд відмовляє в задоволені даної вимоги.

Крім того, законодавством України не передбачено для ТОВ «Візард» обов`язку здійснити виплати, передбачені трудовим договором, за період з 18.08.2017 року по 22.01.2018 року як особі, яка у вказаний період не перебувала з ним у трудових відносинах.

Зазначив, що вимога ОСОБА_1 про стягнення чорнобильських відпускних, не відповідає законодавству України, а саме: п.22 ч.1 ст.20 та п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції, чинній станом на 2017 рік), оскільки зазначені відпустки не належать до виду щорічних, визначених п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про відпустки», а тому грошовій компенсації вони не підлягають.

З урахуванням викладеного та врахувавши те, що ОСОБА_1 з 16 грудня 2008 року не перебував у трудових відносинах з ТОВ «Візард», суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Візард» про стягнення 12 000 грн. грошової суми на проведення операції, 7 000 грн. компенсації до відпустки особам учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, відшкодування 16 000 грн. середньої заробітної плати за несвоєчасну видачу трудової книжки - є необґрунтованим та задоволенню не підлягають.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту першого частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено та зі змісту позовної заяви вбачається, що під час перебування у трудових відносинах з ТОВ «Візард», виконуючи свої трудові обов`язки.

17 квітня 2013 року ОСОБА_1 отримав травму, а саме перелом правої п`яткової кістки зі зміщенням і травму правого плеча, під час виконання робіт по демонтажу короба. 22 квітня 2013 року позивача прооперували, поставили пластину, закріплену сімома саморізами, яку було оплачено директором ТОВ «Візард». На повторну операцію по видаленню саморізів, коштів позивачу надано не було. Хоча на думку позивача вказана травма була виробничою.

У відповідності до виписки з історії хвороби хворого, який перебував у Київському міському центрі патології стопи та реабілітації хворих ортопедо-травматологічного профілю Київської міської клінічної лікарні № 1 від 29.04.2013 року, зазначено про побутовий характер травми.

З матеріалів справи також вбачається, що 01 грудня 2008 року позивача призначено на посаду виконроба за сумісництвом у ТОВ «Візард Системні Технології» згідно з наказом 08/12-1К, копія якого наявна в матеріалах справи.

17 грудня 2008 року ОСОБА_1 переведено з посади виконроба за сумісництвом на посаду виконроба за основним місцем роботи, згідно з наказом 08/12-2К, а 21 вересня 2017 року його звільнено за власним бажанням з посади виконроба з ТОВ «Візард Системні Технології» , згідно наказу №17/09-К, про що міститься запис у трудовій книжці позивача, копія якої наявна в матеріалах справи.

Встановлено, що датою настання події (отримання травми) є 17 квітня 2013 року, однак відповідно до довідок ОК-5 та ОК-7 з органу Пенсійного фонду України, а також копії трудової книжки ОСОБА_1 , останній припинив трудові відносини з ТОВ «Візард» 16 грудня 2008 року, що підтверджується наказами № 03/01-1к від 02 січня 2003 року про прийняття на посаду та № 1612-к/08 від 16 грудня 2008 року про звільнення за власним бажанням із відмітками про ознайомлення, копії яких наявні в матеріалах справи.

Позивачем було долучено: копію паспорту; копію реєстраційного номера облікової картки платника податків; копії посвідчень; копії записів в трудовій книжці; копія додаткової трудової угоди; копія виписки з історії хвороби; копії звернення; копія відповіді від 15 грудня 2017 року; копія розписки; копія заяви від 31 січня 2018 року; копія звернення 30 січня 2018 року; копія відповіді від 07 лютого 2018 року.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 175 ПК України згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до статті другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

При цьому, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

У постанові Верховний Суд від у справі № 705/3876/18, зазначив, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Відповідно до постанови Верховного суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з трудової книжки яка була долучена до матеріалів справи, позивача ОСОБА_1 було звільнено з підприємства ТОВ «Візард системні технології» 22 вересня 2017 року.

У позовній заяві відповідача зазначено ТОВ «Візард», хоча позивач припинив свою трудову діяльність з вказаним підприємством 17 грудня 2008 року.

Разом з тим позивач ОСОБА_1 15 жовтня 2022 року звернувся до Даницького районного суду м. Києва з уточненою позовною заявою, в якій просив долучити до справи відповідачів а саме ТОВ «Візард» в особі директора ОСОБА_3 та ТОВ «Візврд Системні Технології».

Відповідно до матеріалів справи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Візард» про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку було відкрите 13 квітня 2018 року.

Ухвалою Дарницького районного суду від 19 квітня 2023 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Візард» в особі директора ОСОБА_3 , ТОВ «Візард Системні Технології» про стягнення коштів визнано неподаною та повернуто позивачу.

Виходячи з наведеного суд першої інстанції відмовив у прийняті уточненої позовної заяви, відповідачем під час постановлення рішення був «ТОВ «Візард».

Отже, враховуючи викладене колегія суддів дійшла до висновку, що ТОВ «Візард» є неналежним відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Візард» про стягнення грошових сум на проведення операції, компенсації до відпустки особам учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, відшкодування середньої заробітньої плати за несвоєчасну видачу трудової книжки.

Таким чином, встановивши вказані обставини суд першої інстанції мав відмовити в задоволені позову саме з цих підстав, а не постановляти рішення по суті позовних вимог без залучення до участі у справі осіб, про права і обов`язки яких може бути вирішено рішенням суду.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, без залучення до участі в справі належного відповідача правового значення для вирішення справи не мають.

Положеннями статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволені позову, проте неправильно визначився з мотивами такої відмови, колегія суддів уважає, що мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду слід змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Гуль В.В.

Судді Матвієнко Ю.О.

Мельник Я.С.