ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» червня 2024 року

м. Харків

справа № 640/16936/18

провадження № 22ц/818/2079/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Гєрцика Р.В., Мальованого Ю. М.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест»,

треті особи - ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д.М., Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представник особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року в складі судді Колесник С.А.

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, який в подальшому уточнила.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Верховний Суд постановою від 16 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи рішенням Київського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2021 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 серпня 2018 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Алькор Інвест» і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М. за реєстраційним № 558, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 42755780 від 29 серпня 2018 року, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М., вирішено питання про розподіл судових витрат.

У травні 2023 року ОСОБА_5 , яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2021 року, в якій просила скасувати вказане рішення суду та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року і відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, розглянув справу без її залучення, тоді як вона є дружиною ОСОБА_2 та співвласницею спірної квартири як спільної сумісної власності подружжя.

18 липня 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в якому просила закрити апеляційне провадження за її скаргою, оскільки судовим рішенням питання про права та інтереси ОСОБА_5 не вирішувалось.

19 липня 2023 року від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в якому він просив її задовольнити та скасувати оскаржувані судові рішення. Вважав, що незалучення до участі у справі його дружини ОСОБА_5 є підставою для відмови у позові.

27 липня 2023 року від представника ОСОБА_5 надійшли письмові доводи та міркування на спростування відзиву ОСОБА_1 , в яких підтримано доводи апеляційної скарги.

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено; рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову з мотивів цієї постанови, постанову Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року скасовано, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Також, Харківський апеляційний суд додатковою постановою від 24 жовтня 2023 року заяву представника ОСОБА_5 адвоката Яценка А. О. про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.

ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року та ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року подали касаційні скарги.

Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року касаційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - задоволено частково; постанову Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 21 травня 2024 року, 04 червня 2024 року до суду апеляційної інстанції відповідно від представника Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», представників ОСОБА_5 та ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уважав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_5 підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави для визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 відсутні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», та ОСОБА_4 03 жовтня 2005 року укладено кредитний договір № 014/02-1/2454-05 про видачу кредиту на суму 48 560 доларів США (а. с. 190-197 том 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 03 жовтня 2005 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 014/02-1/2454/1-05, відповідно до умов якого банк набув статусу іпотекодержателя майнових прав на квартиру за будівельним номером АДРЕСА_2 , будівництво якої не завершене, і яка в майбутньому стане власністю іпотекодавця (а. с. 96-102 том 1).

За пунктом 1.1 іпотечного договору іпотекодавець передає іпотекодержателю майнові права на двокімнатну квартиру за АДРЕСА_2 , будівництво якої не завершено і яка в майбутньому стане власністю іпотекодавця до оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності та вищевказану квартиру, яка після оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності продовжує бути забезпеченням виконання зобов`язань іпотекодавцем за кредитним договором.

Як вбачається з пункту 1.9 договору після будівництва квартири, а також після оформлення та реєстрації права власності на вказану квартиру, іпотекодержатель шляхом направлення повідомлення нотаріусу реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість, та ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов цього договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем у разі неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором або зобов`язань, передбачених цим договором.

Пунктом 3.4.2 договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може здійснюватись, зокрема, на підставі рішення суду шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 06 березня 2009 року зареєстровано іпотеку, предметом якої є майнові права на двокімнатну квартиру за будівельним номером АДРЕСА_3 , іпотекодавець ОСОБА_4 (а. с. 86 том 1, а. с. 106 том 4).

Між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) 11 серпня 2010 року укладено договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки № 014/02-1/2454/1-05, посвідчений 03 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Блудовим І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1839, яким збільшено термін повернення суми кредиту до 03 листопада 2020 року (а. с. 101-102 том 1).

Київський районний суд міста Харкова рішенням від 25 вересня 2012 року у справі № 2012/2208/2012 позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнив. Стягнув з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 290 758,93 грн та судовий збір в сумі 2 907,58 грн (а. с. 199-201 том 1).

Вказане рішення суду ОСОБА_4 виконано лише у 2017 році, на підставі чого постановою державного виконавця від 31 березня 2017 року закінчено виконавче провадження № 40799853 (а. с. 202-203 том 1).

Київський районний суд міста Харкова рішенням від 06 жовтня 2015 року у справі № 640/9889/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 січня 2016 року, позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнив частково та в рахунок погашення боргу за кредитним договором за № 014/02-1/2454-05 від 03 жовтня 2005 року в розмірі 985 328,68 грн звернув стягнення на іпотечне нерухоме майно ОСОБА_4 на користь банку, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Надав Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» право на продаж зазначеного предмета іпотеки, що належить ОСОБА_4 будь-якій особі-покупцеві на умовах та в порядку, викладеному в статті 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на момент укладення договору купівлі продажу. Надав Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції право на проведення усіх дій, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки. В частині вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовив (а. с. 87-95 том 1).

З вказаного рішення суду вбачається, що предметом договору іпотеки була безпосередньо квартира, яка знаходилася на стадії будівництва та належала іпотекодавцю на підставі договору на дольову участь в будівництві житла.

ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири від 09 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1497, подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 6-7 том 1).

Після набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру банк звернувся до суду із заявою про зміну та встановлення іншого порядку виконання рішення Київського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2015 року.

Київський районний суд міста Харкова ухвалою від 18 жовтня 2017 року відмовив у задоволенні заяви банку про зміну та встановлення іншого порядку виконання рішення Київського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2015 року. Змінив порядок виконання рішення Київського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2015 року у справі № 640/9889/14-ц в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку право здійснити продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві (другий та третій абзаци резолютивної частини рішення) таким чином: «в рахунок погашення боргу за кредитним договором за№ 014/02-1/2454-05 від 03 жовтня 2005 року у розмірі 985 328,68 грн, що включає заборгованість за кредитом в розмірі 351 229,94 грн, відсотками 141 434,40 грн, пенею за порушення строків повернення кредиту 470 744,34 грн, штрафи 21 920 грн звернув стягнення на іпотечне нерухоме майно ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції, а саме на квартиру АДРЕСА_4 . Надав Публічному акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції право на продаж предмета іпотеки, житлової квартири за АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 09 серпня 2016 року за № 1497 будь-якій особі покупцеві на умовах та в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на момент укладення договору купівлі продажу» (а. с. 208-214 том 1).

Однак, Апеляційний суд Харківської області постановою від 12 квітня 2018 року ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 18 жовтня 2017 року в частині, якою за ініціативою суду змінено порядок виконання рішення Київського районного суду міста Харкова від 06 жовтня 2015 року у справі № 640/9889/14-ц, скасував. В іншій частині ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 18 жовтня 2017 року залишив без змін (а. с. 215-219 том 1).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» відповідно до договорів відступлення права вимоги між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк», та між Публічним акціонерним товариством «Комерційний індустріальний банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» від 23 та 24 січня 2018 року набуло статусу кредитора за кредитним договором № 014/02-1/2454-05 та іпотекодержателя за іпотечним договором № 014/02-1/2454/1-05 (а. с. 148-154 том 1, а. с. 13-29 том 4).

13 березня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» направило на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 листи-вимоги від 12 березня 2018 року, в яких повідомило, що набуло статусу кредитора за кредитним договором № 014/02-1/2454-05 та іпотекодержателя за іпотечним договором № 014/02-1/2454/1-05, вимагало сплатити заборгованість на загальну суму 8 172 294,03 грн та повідомило про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується копіями листів-вимог, описів вкладення у цінні листи та квитанцій (а. с. 140-143 том 3, а. с. 67-77 том 4). Вказані вимоги отримані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 30 березня 2018 року, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (а. с. 70, 74 том 4).

29 серпня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д. М. та зареєстрований в реєстрі за № 558, відповідно до якого товариство відчужило на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 85 том 1, а. с. 4-5 том 4).

Згідно з пунктом 7 вказаного договору квартира купується покупцем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , за її письмовою згодою.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі з 07 серпня 2004 року (а. с. 103 том 4).

У нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_5 надала згоду чоловіку ОСОБА_2 на купівлю та продаж за сумою та на умовах на його розсуд квартири АДРЕСА_1 , перебуваючи з ним у шлюбі, за спільні кошти (а. с. 100 том 4).

Право власності на вказану квартиру 29 серпня 2018 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42755780 від 29 серпня 2018 року (а. с. 10-11 том 1, а. с. 118-119 том 4).

Київський районний суд міста Харкова заочним рішенням від 03 квітня 2017 року у справі № 640/685/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, договір іпотеки від 03 жовтня 2005 року № 014/02-1/2454/1-05 визнав недійсним. Зі змісту судових рішень вбачається, що договір є недійсним в частині передання в іпотеку саме майнових прав, а не квартири як майна, яке іпотекодавець набуде після виникнення іпотеки (а. с. 55-61 том 2).

Крім того, Київський районний суд міста Харкова ухвалою від 09 листопада 2017 року у справі № 640/5026/17 ОСОБА_4 передав на поруки трудовому колективу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтер Планета», встановивши для неї обов`язки виправдати довіру колективу, не ухилятися від заходів виховного характеру та не порушувати громадського порядку протягом року від дня передачі її на поруки і з цих підстав звільнив її від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 388 КК України (незаконні дії щодо заставленого майна). Кримінальне провадження № 0006426 від 20 вересня 2015 року відносно ОСОБА_4 , передбачене частиною першою статті 388 КК України, закрив (а. с. 132-133 том 1).

Також встановлено, що за копією паспорта ОСОБА_1 , вона зареєстрована з 15 березня 2017 року у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 160-161 том 1).

Однак, як вбачається з відомостей з Реєстру територіальної громади міста Харкова ОСОБА_1 станом на час звернення до суду з позовом 14 вересня 2018 року та на час розгляду цієї справи не зареєстрована у спірній квартирі (а. с. 65-66 том 1).

Крім того, судами встановлено, що ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає і не зареєстрована, що підтверджується як її поясненнями в судовому засіданні, так і рішенням суду від 06 жовтня 2015 року.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац 3 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Разом з тим, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, «interalia», вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу «resjudicata», тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99).

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04).

Водночас, обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Отже, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частинами другою, четвертою статті 369 ЦК України визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 Верховний Суд дійшов висновку, що права одного з подружжя у випадку не пред`явлення до нього позовних вимог не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір і є відповідачем у справі.

Подібних висновків також дійшов Верховний Суд, про що зазначив, зокрема у постановах від 15 вересня 2021 року у справі № 344/17464/15-ц, від 24 листопада 2021 року у справі № 308/12227/13-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 522/14240/15-ц.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_5 посилалась на те, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про її права та інтереси, оскільки квартиру за оспорюваним договором купівлі-продажу її чоловіком ОСОБА_2 набуто у власність під час перебування у шлюбі з нею та з її письмової згоди.

Разом з тим, ОСОБА_2 брав участь як відповідач у справі, яка протягом 2018 - 2022 років розглядалась судами трьох інстанцій, при цьому він діяв в інтересах добросовісного набувача спірної квартири, у тому числі й ОСОБА_5 , з якою перебував і перебуває у зареєстрованому шлюбі.

Спір між подружжям відносно поділу майна подружжя на час розгляду справи та ухвалення судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій був відсутній.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи.

Оскарження судового рішення здійснюється у порядку, передбаченому процесуальним законом.

Необхідно зазначити, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті13 ЦК України).

При цьому учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Оскільки розгляд цієї справи тривав з 2018 року, ОСОБА_5 , яка перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , що брав участь у розгляді цієї справи, не могла не знати про те, що стосовно спірної квартири існує судовий спір.

Докази того, що ОСОБА_2 у цій справі діяв всупереч спільних інтересів своїх та своєї дружини ОСОБА_5 , відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваним рішенням суду не вирішувались питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_5 .

До того ж, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанова Полтавського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, якою задоволено позов, скасована судом касаційної інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Повернення судового збору у разі закриття апеляційного провадження не входить до передбаченого статті 7 Закону України «Про судовий збір» вичерпного переліку підстав для повернення судового збору, отже підстав для вирішення цього питання немає.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження № 11-42апп19) та ухвалах Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 756/12935/18 (провадження № 61-14696св19), від 06 листопада 2020 року у справі № 215/2218/17 (провадження № 61-21858св19), від 24 червня 2021 року у справі № 592/2651/20 (провадження № 61-15461св20).

Оскільки апеляційне провадження підлягає закриттю, підстав для розподілу витрат на правничу допомогу за заявою ОСОБА_5 також не вбачається.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 362, ст. ст. 367, 368, 381 ЦПК України,

у х в а л и в:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Денис Михайлович, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень- закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Р.В. Гєрцик

Ю. М. Мальований

Повний текст ухвали складено 06 червня 2024 року.