ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 554/1713/23 Головуючий суддя І інстанції Федорова О. В.
Провадження № 22-ц/818/1916/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27 лютого 2024 року, по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року АТ КБ "ПриватБанк" (до цього ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулося в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним догововром.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі кредитного договору № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року ПАТ КБ "ПриватБанк" зобов`язалося надати відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 36678,87 доларів США на термін до 11.07.2025 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання основного зобов`язання 12.07.2005 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 укладено договір поруки , за яким поручитель взяла на себе зобов`язання відповідати перед кредитором, на засадах солідарного боржника, за виконання в повному обсязі ОСОБА_1 зобов`язань, що виникли або можуть виникнути в майбутньому на підставі вищевказаного кредитного договору № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року. 26.07.2016 року між ПАТ КБ ПриватБанк" та ОСОБА_1 було підписано додаткову угоду до кредитного договору № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року, відповідно до якої змінено валюту кредиту з доларів США на гривню. У зв`язку із неналежним виконанням своїх зобов`язань як Позичальником, так і Поручителями, станом на 24.01.2023 року утворилась заборгованість перед АТ КБ "ПриватБанк", яка склала 255501,10 грн., що складається з: 220487,49 грн. заборгованості за кредитом (тілом кредиту) та 35013,61 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом.

На підставі вищевикладеного, АТ КБ "ПриватБанк" просило суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року в розмірі 255501,10 грн. та - судові витрати.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2024 року частково задоволено позов.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" 220487,49 грн. заборгованості за кредитом (тіло кредиту), 35013,61 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, витрати по сплаті судового збору в сумі 3832,52 грн.

В іншій частині - позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник банку ОСОБА_4 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» зазначено, що у матеріалах справи міститься договір поруки, у якому у п.21 зазначено, що датою його укладання є 26.07.2016, проте поручитель ОСОБА_3 підписала його 01.08.2016, і суд першої інстанції відмовляючи у стягненні заборгованості з поручителя безпідставно відмовив у задоволенні позову. Із договору у п.18 містить посилання на змінені умови кредитного договору, а саме встановлення нового розміру кредиту, розміру відсоткової ставки, отже поручитель був ознайомлений і Банком виконано всі умови укладеного між сторонами кредитного договору № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року.

Також зазначено, що Банк надав суду докази щодо наявності заборгованості за Договором (розрахунок заборгованості, виписку по рахунку), яким суд не надав належної оцінки. Відповідачі, в свою чергу, не спростували докази, надані Банком щодо цього факту. Отримавши кредитні кошти, боржник протягом тривалого часу сплачував чергові платежі по кредиту, на підтвердження цього надана виписка по рахунку. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України договір є дійсним, тобто фактичне прийняття пропозиції укладання договору дією. Твердження боржника, що банк не виконав свою частину умов кредитного договору щодо видачі коштів не відповідають дійсності. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, на даний час, відповідачі належним чином свої зобов`язання за Кредитним Договором не виконали, у зв`язку із чим наявні підстави для задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 вказала, що рішення є незаконним та необґрунтованим, а в деяких частинах рішення головуючим суддею внесені завідомо неправдиві відомості на користь банку, що є кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 366 КК України.

Вказала, що у суді першої інстанції вона визнала, що між нею позичальником ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 12.07.2005 року було укладено кредитний договір № HAH2GF01270157. Відповідно до п. 1.1. Договору Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк по 11 липня 2025 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у сумі 36 678,87 доларів США на наступні цілі: - придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 29000,00 доларів США; - на оплату страхових платежів у сумі 7 678,87 доларів США.

Неповнота розгляду судом першої інстанції справи, а також не доведення судом обставин, які він вважав встановленими, полягають в тому, що суд помилково вважав, що 7 678,87 доларів США готівкою на оплату страхових платежів були їй видані разом з 29000,00 доларів США на придбання квартири. Однак всупереч п. 1.1. Договору позивач свої зобов`язання не виконав, на оплату страхових платежів суму 7 678,87 доларів США їй готівкою не видав, внаслідок чого вона кожного разу сама сплачувала свої особисті кошти на покриття страхових платежів, а позивач нараховував їй заборгованість, виходячи з того, що начебто надав їй 7 678,87 доларів США. Таким чином, розрахунок заборгованості виконано неправильно.

Вказує, що суд не звернув уваги, що таблиця про розмір заборгованості є необґрунтованою, позивач не надав розрахунку суми позову.

Доказом не видачі їй позивачем на руки суми 7 678,87 доларів США на оплату страхових платежів є відсутність в матеріалах справи відповідного меморіального ордеру або будь-якого іншого платіжного документу з її підписом, яким би було засвідчено отримання нею цієї суми на зазначені цілі.

Зауважила, що останній платіж за вищевказаним договором від неї надійшов на рахунок позивача 25 січня 2023 року. Позивачем у суді першої інстанції не доведено та не додано доказів про наявність простроченої заборгованості за кредитом понад 1460 днів для виникнення у нього права вважати заборгованість за кредитом простроченою, а тому відповідних юридичних наслідків без виникнення у позивача такого права не настало. Позивач у суді не довів та не надав доказів щодо зміни строку дії Кредитного договору. Тож цей строк залишається - 11 липня 2025 року включно та у Позивача не виникло права на дострокове стягнення заборгованості у розмірі 255501,10 грн. до закінчення строку дії договору або до спливу 1460 днів. Це доводиться тим, що згідно умов абзацу третього п.1.7. Додаткової угоди до Кредитного Договору заборгованість за Кредитом, до 1461 дня порушення, не вважається простроченою. Водночас відповідно до пункту 1.3. Кредитного договору забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором є Договір іпотеки від 12.07.2005 р. та Договір поруки ОСОБА_3 (а не Сухомлиної, як зазначив позивач) від 12.07.2005 р. Строк дії непоновлюваної кредитної лінії також підтверджується Договором іпотеки та Договором про внесення змін до Договору іпотеки, згідно з пунктом 2 яких встановлено, що договором іпотеки забезпечується виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором №HAH2GF01270157 від 12.07.2005 року у строк до 11 липня 2025 року включно. Відповідно до пункту 4.3. Договору усі суперечки й розбіжності, які випливають із даного Договору або виникли у зв`язку з ним, підлягають розгляду у встановленому законом порядку. Згідно пункту 5.2. Договору договір може бути змінений з ініціативи однієї зі сторін у встановленому законом порядку. Згідно пункту 5.3. Договору всі зміни й доповнення до Даного Договору оформлюються додатковою угодою, що є невід`ємною частиною даного Договору. Згідно пункту 5.4. Договору припинення дії даного договору здійснюється відповідно до діючого законодавства України.

Вказала, що позивачем не надано до суду жодного доказу, який свідчить про внесення змін до Договору після підписання Додаткової угоди № 1 або його розірвання. Також укладення правочину відбувалось за письмовою згодою ОСОБА_7 . Отже він мав бути залучений третьою стороною у справі, оскільки рішення суду впливає на його права та обов`язки як іншого з подружжя щодо їх спільної сумісної власності.

Зазначила, що інформація від представника Приватбанку викладена у Позовній заяві щодо надсилання претензії ОСОБА_2 не відповідає дійсності, оскільки вона не є неналежним Позичальником. Це підтверджується у інформації, викладеній в рішеннях Полтавського суду та Московського районного суду м. Харкова про відсутність реєстрації такої особи як ОСОБА_2

Вказала, що Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву мав обов`язково бути залучений в якості третьої особи до участі у справі, оскільки державні кошти перераховуються Позивачу у термін повернення кредиту 20 років (до 11 липня 2025 року). Згідно з п. 3 Договору поруки, укладеному між кредитором ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем ОСОБА_3 , яка фактично особистим підписом підписала його 01 серпня 2016 р., Поручитель з умовами Кредитного договору ознайомлений. Таким чином, фактична дата укладення договору поруки 01 серпня 2016 року. Таким чином, має місце новація. Припиненим є договір поруки, укладений ОСОБА_3 з Кредитором 12 липня 2005 року. А щодо договору поруки від 01 серпня 2016 він є діючим і підстави для його припинення повністю відсутні. Оскільки дата 01 серпня 2016 року слідує не до, а після 26 липня 2016 р., тобто у часі пізніше, а Додаткова угода № 1 до Кредитного договору укладена мною з кредитором 26 липня 2016 р., і в договорі поруки прописані вже нові умови гривневого кредитування відповідно до Додаткової угоди № 1, висновки суду першої інстанції про те, що поручитель згоди на зміну обсягу своєї відповідальності не надавала і про такі зміни повідомлена не була, а також з цих підстав про припинення поруки є хибними, не підтверджені фактичними обставинами та матеріалами справи, і є підставою для скасування рішення суду. Згідно з п. 10 Договору поруки Поручитель доручає Кредитору списувати грошові кошти з усіх своїх поточних рахунків при настанні строків платежів згідно п. 6 договору. Згідно з п. 6 Договору поруки в разі порушення будь-якого зобов`язання за кредитним договором, положення пунктів 5 та 6 даного договору не є перешкодою для реалізації права Кредитора у будь-який час звернутись за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законодавством порядку. Отже, з 01 серпня 2016 року списувати грошові кошти з усіх поточних рахунків Поручителя при настанні строків платежів Кредитор міг лише за рішенням суду. Бо інших умов списання п. 10 Договору поруки не містить. Разом з тим, загальної суми списання з Поручителя грошових коштів на погашення моєї заборгованості позивач у позовній заяві та своїх розрахунках не врахував. Крім того, як вбачається з Договору поруки від 01 серпня 2016 р., адреса Поручителя ОСОБА_3 - АДРЕСА_2 . Однак позивач направляв повідомлення від 10.01.2023 р. про порушення мною зобов`язань на іншу адресу АДРЕСА_3 . Таким чином, Поручитель не отримувала і не могла отримати повідомлення позивача внаслідок його направлення не на адресу її проживання.

Зауважила, що заявлена позивачем сума стягнення містить неправильний розрахунок сплачених мною відсотків, а також тіла кредиту, яке не може збільшуватись у часі без видачі їй на руки нових сум кредиту. Суд першої інстанції в резолютивній частині рішення не вказав, що стягує з мене достроково всю суму кредиту, а зазначив, що стягує заборгованість з тіла кредиту та відсотків. Однак сума, визначена судом у оскаржуваному рішенні, не є її заборгованістю, бо заборгованість з тіла кредиту складала лише 48 692,22 грн., а за відсотками 16 193,37 грн. Інша сума, яка стягнута судом, не є її заборгованістю, а є сумою кредиту, що стягується достроково. Це має вирішальне значення для правових наслідків такого судового стягнення, бо за висновками Верховного Суду саме підтвердження судом дострокового стягнення виданої позичальнику суми кредиту, а не стягнення поточної чи простроченої заборгованості, є підтвердженням зміни строку дії кредитного договору та свідчить про припинення договірних зобов`язань. Стягнення інших сум, строк сплати яких не настав, могло бути вчинено судом лише після спливу 1460 днів порушення мною грошового зобов`язання. Внаслідок того, що суд в резолютивній частині не визначив, що стягує з неї кошти достроково, внаслідок чого припиняється дія кредитного договору, позивач продовжив нараховувати мені відсотки за даним кредитним договором і, навіть, збільшує тіло кредиту, що випливає з виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 30.03.2024. Як зазначено у висновках Верховного Суду, після пред`явлення мені позивачем вимоги від 10.01.2023 про дострокове повернення всієї суми кредиту дія умов кредитного договору припиняється, а позивач може керуватися лише ст. 625 ЦК України, від відповідальності за якою без обмежень (бо до ст. 625 ЦК входять обидві частини) вона звільняється на період дії в Україні воєнного стану. Крім того, якщо би навіть не діяло звільнення від відповідальності за ст. 625 ЦК України на підставі п. 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла (як у нашому випадку) - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Вказала, що судом першої інстанції встановлено, що доказів отримання нею вимоги позивача про дострокове повернення кредиту позивач до суду не надав, а позов пред`явив про дострокове стягнення всієї суми кредиту 08.02.2023, тобто без спливу 60 днів. Таким чином, не сплило 60 календарних днів з дня одержання мною від кредитодавця повідомлення про таку вимогу, що свідчить про передчасне пред`явлення позову. Всупереч ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» позивач свавільно позбавив її права усунути порушення умов кредитного договору з несплати чергових платежів, не дотримався умов закону для пред`явлення позову, і це є порушенням принципу верховенства права (її право порушене). Незаконно (передчасно) поданий позов з недотриманням умов закону «Про споживче кредитування» з порушенням її прав має наслідком відмову у його задоволенні.

Зазначила, що кредитний договір викладено в письмовій формі на папері з друкуванням тексту шрифтом розміру суттєво меншим за 12 друкувальних пунктів. Такі дії вчинені позивачем з метою ускладнити та унеможливити відповідачу прочитання тексту договору, ознайомлення з істотними умовами та відповідно неможливістю прийняття відповідачем зваженого та свідомого рішення щодо необхідності укладення кредитного договору саме на таких умовах. Друкування тексту договору таким шрифтом є порушенням вимог чинного законодавства, що стосується оформлення документів, зокрема ДСТУ 4163:20 передбачає необхідність використання шрифту розміром 12-14 друкарських пунктів. Тож кредитний договір вважається укладеним у письмовій формі, якщо його укладено відповідно до вимог ДСТУ, чому кредитний договір та додаткова угода № 1 не відповідають. А тому не можна вважати такий договір укладеним у письмовій формі. За вищезазначених умов стягнення з неї судом першої інстанції грошових коштів стало порушенням ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилом ч. 1 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.07.2005 року між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № НАН2GF01270157, відповідно до п. 1.1 якого Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівки через касу на строк по 11.07.2025 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 36678,87 дол. США на наступні цілі: придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 29000,00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 7678,87 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,93% на місця на суму залишку заборгованості зк Кредитом і комісії у розмірі 0,18% від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати плюс сума, розрахована відповідно до п. 3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з "12" по "17" число кожного місяця позичальник повинен надати Банку кошти (щомісячний платіж" згідно графіка, зазначеного в додатку 1 для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається з заборгованості за кредитом, відсотками та комісією.

Згідно з п.п. 2.1.1. п. 2.1. цього кредитного договору банк зобов`язується надати кредит шляхом і у межах сум, обумовлених у п. 1.1 даного договору, а також за умови виконання позичальником умов, передбачених п. 2.2.6. даного договору.

Відповідно до п.п. 2.2.1.-2.2.4. п.2.2. вказаного кредитного договору позичальник зобов`язується: використати кредит на цілі, зазначені в п. 1.1 даного договору; сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 1.1, 3.1, 3.2 даного договору; повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити банку комісію згідно п.п.1.1 та п. 3.11 даного договору.

Пунктами 3.1.-3.2. зазначеного кредитного договору передбачено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1 даного договору. Згідно ст. 549 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.3.1, 2.3.2, 3.3 даного Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 2,28%, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за Кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником окремо понад зазначену в п. 1.1 суми щомісячного платежу по кредиту разом з несплаченим залишком попереднього платежу.

Згідно з п. 4.1. цього кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 1,00% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу.

З п. 2.1. статуту АТ КБ "ПриватБанк" встановлено, що АТ КБ "ПриватБанк" є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ "ПриватБанк".

Встановлено та сторонами не оспорюється факт укладання між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 кредитного договору від 12.07.2005 року та додаткових угод до нього, які є невід`ємними частинами основного кредитного договору.

Факт отримання грошових коштів та наявності між сторонами у справі кредитних правовідносин відповідачами під час розгляду справи належними та допустимими доказам не спростований.

Також, матеріалами справи підтверджено, що кредитні кошти позичальник ОСОБА_1 отримала і відповідно до розрахунку заборгованості по кредитному договору частково погашала кредит.

26.07.2016 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року. Зокрема, пунктами 1-7 зазначеної додаткової угоди передбачено такі умови. Замінити валюту кредиту за договором з долара США на гривню. Заміна валюти кредиту здійснюється за курсом НБУ гривні до долара США, який на дату укладення цієї додаткової угоди складає 24,787745 грн. за один дол. США. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 71486,87 грн., а саме: відсотки у розмірі 32962,00 грн., комісія у розмірі 7219,68 грн., пеня у розмірі 31305,19 грн. Суму заборгованості за кредитом в розмірі 88734,50 грн. та сума заборгованості за відсотками, комісіями, пенею в розмірі 71486,87 грн. анулюється та є спрощенням боргу для позичальника. За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати Банку відсотки в розмірі 18% річних у строк, зазначений в Графіку погашення кредиту. Позичальник зобов`язується здійснювати погашення кредиту в строки, зазначені в графіку погашення кредиту (Додаток №1 до цієї Додаткової угоди), що викладається в новій редакції та є невід`ємною частиною цієї угоди. В разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в Договорі, згідно ст. 212, 611, 651 ЦК України сторони узгодили протягом неналежного виконання позичальником зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених Договором, далі Плата за Кредитом. Плата за Кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому, позичальник за весь період неналежного виконання зобовязань по сплаті за Кредитом сплачує Банку неустойку в розмірі: 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом та 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором. Згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в графіку погашення кредиту, за цим договором, понад 1460 днів, щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважається просроченою.

Терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (п`ятдесят) років. Всі інші умови договору лишаються незмінними. Ця додаткова угода вступає в дію з моменту її підписання сторонами та діє протягом дії договору.

Згідно з розрахунком, доданим до позовної заяви АТ КБ "Приватбанк", станом на 24.01.2023 року заборгованість за договором № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року становить 255501,10 грн., яка складається з: 220487,49 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту) та 35013,61 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України закріплено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Порушення відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором фактично доведене матеріалами справи.

Положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору начальником, а саме - якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Аналіз зазначеної норми Закону дає можливість стверджувати про наявність права Кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, за наявності самого факту порушення боржником своїх зобов`язань щодо внесення періодичного платежу, незалежно від інших умов договору.

Представник відповідачки ОСОБА_1 вказував на передчасність позову, покликаючись на пункт додаткової угоди №1 від 26.07.2016 року, яким встановлено, що у разі порушення Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у Графіку погашення кредиту понад 1460 днів щодо зобов`язань, строк яких не настав, Сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460-й пень з моменту виникнення порушення. Заборгованість за Кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважається простроченою.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вказана умова договору містить у собі лише додаткову гарантію Кредитора щодо захисту своїх прав та законних інтересів, а не підміняє собою гарантоване ч. 2 ст. 1050 ЦК України право на дострокове стягнення залишку заборгованості у разі порушення Боржником своїх зобов`язань.

Зазначена умова договору у першу чергу стосується права Банку нараховувати відсотки на прострочену заборгованість, оскільки за певних обставин визначає увесь залишок заборгованості як прострочений. Водночас, зазначена умова договору жодним чином не впливає на частину заборгованості, строк погашення якої вже настав (згідно Графіку), однак Відповідачкою відповідні платежі не внесені, тобто простроченої заборгованості, а отже і на право Банку вимагати залишок непогашеної суми боргу відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Крім того, відповідно до п. 2.3.6 Договору визначено право Банку стягувати Кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1. вказаного Договору, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно, при настанні умов передбачених п. 2.3.2.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому законодавство визначає різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України правильно взяв до уваги наступні релевантні правові висновки касаційного суду.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), постановах Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21), від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено:

«право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання»;

«звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має лише право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому після вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, банк мав право на стягнення з позичальника тільки сум, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не на стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та пені».

За умовами кредитного договору № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року сторони погодили кінцевий термін погашення кредиту по 11.07.2025 року включно.

10.01.2023 року АТ КБ "ПриватБанк" направило на адресу ОСОБА_8 та ОСОБА_3 повідомлення про наявність простроченої заборгованості в розмірі 76200,46 грн., з яких: 45351,12 грн. заборгованість за кредитом та 30849,34 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Просив у термін не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення погасити прострочену заборгованість. В разі незадоволення/ігнорування претензії Банк вказав, що буде змушений примусово стягнути заборгованість за кредитним договором в порядку, передбаченому законодавством України.

Проте, матеріали справи не містять належних доказів того, що відповідачі отримали вищевказане повідомлення.

В подальшому, поштою 24.02.2023 року банк звернувся до суду з даним позовом та просив повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти. При цьому, розрахунок заборгованості здійснено станом на 24.01.2023 року. Відповідачі вказаний розрахунок не спростували, наведені з цього приводу доводи скарги належними і допустимим доказами не підтверджені.

Оскільки банком відповідачам пред`явлена вимога з оплати кредиту у зв`язку із наявністю заборгованості, яка виконана не була, тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що право на дострокове стягнення виникло у банку з 24.02.2023 року (дата подачі даного позову до суду) і з цього часу строк кредитного договору банком був змінений і банк не мав підстав здійснювати нарахування відсотків.

Всі кошти, які надійшли після 24.02.2023 року на виконання умов кредитного договору № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року, мають бути зараховані лише на оплату нарахованої заборгованості станом на день припинення зобов`язання, тобто на 24.02.2023 року.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що зазначена умова договору у першу чергу стосується права Банку нараховувати відсотки на прострочену заборгованість, оскільки за певних обставин визначає увесь залишок заборгованості як прострочений. Водночас, зазначена умова договору жодним чином не впливає на частину заборгованості, строк погашення якої вже настав (згідно Графіку), однак Відповідачем відповідні платежі не внесені, тобто простроченої заборгованості, а отже і на право Банку вимагати залишок непогашеної суми боргу відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

За положеннями статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Наведені обставини та правове обґрунтування свідчить, що внаслідок неналежного виконання відповідачкою ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення кредитних коштів утворилась заборгованість, яка станом на 24.01.2023 року складає 255501,10 грн. в тому числі: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) в розмірі 874926,57 грн. та заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочена) в розмірі 29791,91 грн.

Вказана заборгованість підтверджується випискою по картковому рахунку та розрахунком представника позивача, який не спростований відповідачами.

Разом з тим, за положеннями частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою, як одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 ЦК України).

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції, чинній на момент укладання договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).

Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

Аналогічні висновки містяться у пунктах 6.21, 6.22 та 6.27. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20).

В судовому засіданні встановлено, що після укладення договору поруки від 12.07.2005 року, укладено додаткову угоду від 26.07.2016 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 до кредитного договору № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року.

В матеріалах справи міститься договір поруки, в якому зазначено в п. 21, що датою його укладення є 26.07.2016 року, проте, поручитель ОСОБА_3 підписала його 01.08.2016 року.

Таким чином, судом достовірно не встановлено те, що ОСОБА_3 , як поручитель, давала свою згоду на зміну умов договору.

З огляду на викладене, установивши, що додатковою угодою від 26.07.2016 року до кредитного договору № НАН2GF01270157 від 12.07.2005 року змінено обсяг відповідальності позичальника, ОСОБА_3 , як поручитель, згоди на зміну обсягу своєї відповідальності не надавала і про такі зміни повідомлена не була, суд дійшов висновку про припинення поруки.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2023 року у справі № 463/2979/21 (провадження № 61-10071св22).

Тому суд першої інстанції правильно висновував, що оскільки порука ОСОБА_3 припинена, заборгованість підлягає стягненню лише з відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом

Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України дав правильну правову оцінку наявним доказам у справі, з урахуванням наведених на обґрунтування доводів та заперечень сторін доказів, у їх сукупності та взаємозв`язку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 255501,10 грн. станом на 24.01.2023 року, є обґрунтованими.

Отже, доводи скарги відповідача не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які сторона відповідача посилалася в обґрунтування своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог.

Доводи скарги щодо того, що відповідно Договір поруки укладений з ОСОБА_3 ,а не Сухомлиної, як зазначив позивач, від 12.07.2005 р., колегія суддів відхиляє, відповідач не позбавлена права була звернутися із заявою про виправлення описки у рішенні суду після такого виявлення апелянтом.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2024 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

Н.П. Пилипчук.