Номер провадження 2/504/2383/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2024с-ще Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі

головуючої судді Вінської Н.В.

секретарі Коцар А.М.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Одеської міської ради про стягнення моральної шкоди, встановлення факту,-

У С Т А Н О В И В :

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що з 16.03.1996 по 16.03.2015 року він із відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син, ОСОБА_4 , який з моменту народження по теперішній час знаходиться на повному утриманні та одноосібному вихованні батька. 16.03.2015 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/2432/15-ц шлюб між сторонами було розірвано, визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з батьком, стягнено аліменти з матері ОСОБА_3 на користь батька на утримання сина, вирішено питання про розподіл спільного сумісного майна.

Відповідачка ОСОБА_3 не спілкується з дитиною, не приймає участі у вихованні та утримані сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який з моменту народження та по теперішній час знаходиться на повному утриманні батька Позивача ОСОБА_2 та його самостійному вихованні. Відповідачка ОСОБА_3 і сьогодні знаходиться за межами України, як і у 2015 році, що для малолітнього сина, в умовах війни спричиняє моральні страждання, хоча батько, створює усі можливі умови для всебічного розвитку дитини. ОСОБА_4 відвідує секції лікувальні, спортивні, вивчає іноземні мови та вчиться, однак , як і всі діти в нашій країні має чутливість до війни , обстрілам міст ворогом та тривогам. В результаті протиправної поведінки відповідачки, малолітній дитині була завдана моральна шкода, яка полягає у тривалих душевних хвилюваннях, викликаних порушенням його прав, та розмір якої позивач оцінює у 50000 грн.

Також позивач вказує, що на теперішній час виникла необхідність юридичної фіксації факту знаходження сина для здійснення особисто своїх батьківських обов`язків щодо належного виховання дитини, враховуючи, що це надає йому право належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього Сімейним Кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках передбачених Законом незалежно від волі Відповідачки та надає інші права, передбачені Сімейним Кодексом України у разі ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків..

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала з викладених у позовній заяві підстав та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду відзиві на позовну заяву яким заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з неї моральної шкоди, не заперечуючи факт самостійного виховання позивачем їх спільної дитини.

Представник Служби у справах дітей Чеботарьова А.О. в судове засідання не з`явилась, надавала до суду пояснення по суті справи у відповідності до яких просила проводити розгляд справи без участі третьої особи, щодо вирішення питань позову служба покладається на розсуд суду.

Заслухавши учасників розгляду, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити, керуючись такими мотивами.

Судом встановлені такі обставини.

З 16.03.1996 по 16.03.2015 року позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син, ОСОБА_4 батьками якого згідно до свідоцтва про народження, є позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 .

16.03.2015 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 523/2432/15-ц шлюб між сторонами було розірвано, визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з батьком -Позивачем ОСОБА_2 , стягнено аліменти з матері ОСОБА_3 на користь батька на утримання сина, вирішено питання про розподіл спільного сумісного майна.

На даний час неповнолітній ОСОБА_4 проживає разом із батьком ОСОБА_2 , за адресою АДРЕСА_1 .

У довідці, яка видана ПП «Одеський приватний заклад освіти І-ІІІ ступенів «Корабель мрій» ОСОБА_4 навчається в третьому класі, оплату за освітні послуги здійснює батько, батько постійно відвідує школу та спілкується із класним керівником, щодо навчання сина, при цьому матір не приймає участі у вихованні дитини.

Відповідно до показів свідка ОСОБА_6 малолітній ОСОБА_4 перебуває на утриманні батька, матір участі у житті дитини не приймає.

Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Позивач у позовній заяві зазначив, що встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини необхідно йому для реалізації права належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього Сімейним Кодексом України, діяти в інтересах дитини у випадках передбачених Законом незалежно від волі Відповідачки, при цьому які саме обов`язки покладені на нього Сімейним кодексом України він не може виконати та які інтереси дитини не може захистити без встановлення юридичного факту позивач не зазначив,

Водночас, слід враховувати, що відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Отже, обоє батьків зобов`язані однаковою мірою брати участь у вихованні та утриманні своєї дитини.

Відповідно до частини 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Якщо мати чи батько ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, то така поведінка батьків порушує права дитини на сімейне виховання і це відповідно до приписів статті 164 СК України може стати підставою для позбавлення матері чи батька батьківських прав щодо дитини за позовом іншого з батьків або й самої дитини.

У разі позбавлення батьківських справ у майбутньому такі батьки втрачають право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування, а також інші права, засновані на спорідненості з дитиною (стаття 166 СК України).

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У випадку, коли мати чи батько не виконують обов`язку утримувати дитину, то це порушує права дитини і може стати підставою для звернення до суду для примусового стягнення аліментів на утримання дитини.

Водночас, якщо матір не позбавлена батьківських прав, і відсутнє будь-яке рішення органу опіки і піклування щодо встановлення режиму спілкування із дитиною, що має місце у цій справі, матір у будь-який час має право і обов`язок брати участь у вихованні дитини.

Крім того, як встановлено судом, з відповідача рішенням суду стягнуто аліменти на утримання дитини, будь яких відомостей про виконання чи не виконання відповідачем обов`язку по сплаті аліментів позовна заява та долучені до неї документи не містять. Відсутні відомості про заборгованість відповідача по сплаті аліментів, за таких обставин відсутні підстави для висновку, що дитина перебуває на повному утриманні батька.

Цим позовом позивач фактично намагається юридично закріпити за собою статус одинокого батька, при цьому не позбавляючи відповідача батьківських прав. Така ситуація суперечила б самій суті цього статусу і не відповідає інтересам дитини, оскільки у разі порушення права дитини на батьківське виховання позивач повинна вживати заходів для захисту прав та інтересів дитини, щоб у майбутньому дитина не мала обов`язків стосовно того з батьків який ігнорує батьківські обов`язки.

Суд вважає за доцільне звернути увагу ще на один аспект обраного позивачем способу захисту власних інтересів, який є важливим для належного захисту інтересів дитини у спорі між її батьками.

Відповідно до частини 4 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

З викладених мотивів суд дійшов висновку, що факт самостійного виховання і утримання дитини не підтверджується належними доказами, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає інтересам дитини, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку.

Вирішуючи питання про відмову у задоволенні позову, суд виходить з положень ст. 1167 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а саме моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Випадки, коли особа має право на відшкодування моральної шкоди, передбачені також статтею 23 ЦК України, а саме - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31. 03. 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позову в цій частині, позивач посилається на те, що внаслідок бездіяльності відповідача щодо участі у вихованні дитини малолітня дитина отримала малолітній дитині була завдана моральна шкода, між тим належних та допустимих доказів спричинення моральних страждань в визначеному розмірі позивачем не надано. Окрім того, судом приймається до уваги, що позивач не звертається із позовною вимогою про стягнення моральної шкоди в інтересах ОСОБА_4 , а просить стягнути моральну шкоду на його користь, при цьому не вказує та не обгрунтовує завдання такої шкоди саме йому.

Згідно з статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, то судові витрати позивача слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 263-265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, встановлення факту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя : Вінська Н. В.