Дата документу 10.12.2024 Справа № 310/7551/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/7551/20 Головуючий у 1 інстанції: Маринін О.В.
Провадження № 22-ц/807/10/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.

суддів: Полякова О.З.,

Кухаря С.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення районного суду Кошице І Словацької Республіки від 19 квітні 2017 року,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

До Бердянського міськрайонного суду Запорізької області надійшло клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення районного суду Кошице І Словацької Республіки від 19.04.2017.

В своєму клопотанні ОСОБА_1 вказав, що рішенням районного суду Кошице І Словацької Республіки від 19.04.2017 стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість по аліментах по 500 євро щомісячно, починаючи з 31.12.2008 до 31.05.2016, в загальній сумі 42 333,56 євро. Вказане рішення є не виконаним та підлягає виконанню в порядку статті 465 ЦПК України, Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, Конвенції про стягнення аліментів за кордоном від 19.10.2006.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2021 року відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення його клопотання.

На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, оскільки рішення районного суду Кошице І Словацької Республіки від 19.04.2017 ухвалено про стягнення заборгованості по аліментах, а не про стягнення аліментів. Рішення районного суду Кошице І Словацької Республіки від 19.04.2017 є чинним та ніким не оскаржене, а тому воно має бути виконаним. Апелянт також вказав, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області 30.09.2002 було ухвалено про стягнення аліментів з боржника на користь його матері, а не на користь самого ОСОБА_1 , а отже висновки суду першої інстанції є помилковими.

У зв`язку із тимчасовою окупацією міста Бердянськ і відсутністю матеріалів цивільної справи як в паперовому вигляді, так і в електронному в АСДС, ухвалою апеляційного суду від 15 липня 2024 року матеріали апеляційного провадження направлені до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя, якому з 23 вересня 2022 розпорядженням Голови Верховного Суду визначена територіальна підсудність прав Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, для вирішення процесуального питання про відновлення судового провадження.

25 жовтня 2024 року до апеляційного суду надійшли від Жовтневого районного суду м.Запоріжжя відновлене втрачене судове провадження у справі №310/7551/20.

Матеріали справи не містять відомостей стосовно того, чи переглядалося в апеляційному та касаційному порядку рішення іноземного суду та чи пред`являлося до примусового виконання.

Про час і місце розгляду справи особи, які приймають участь у розгляді справи, повідомлені в порядку, передбаченому п.9 Розділу ХШ «Перехідних положень» ЦК України та ст.12-1 Закону України «про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали відновленого провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню..

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно рішенню Районного суду Кошице 1 Словацької Республіки від 19.04.2017 ОСОБА_4 зобов`язаний сплатити аліменти на користь ОСОБА_1 у розмірі 500 євро на місяць за період від 30.12.2008 до 31.05.2016. Заборгованість по аліментах за період з 30.12.2008 до 31.05.2016 в загальній сумі 42 333,56 Євро, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти у строк до 30 днів від дати набуття рішенням законної сили.

Зазначене рішення Районного суду Кошице 1 Словацької Республіки від 19.04.2017 не оскаржувалося та набрало законної сили 13.07.2017.

Рішенням місцевого суду міста Бердянськ Запорізької області від 30.09.2002 (справа № 2-4361/02) стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, починаючи з 22.04.2002 і до його повноліття.

Дане рішення суду набрало законної сили 30.10.2002 та в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Постановою Відділу виконавчої служби Бердянського міського управління юстиції Запорізької області від 17 червня 2009 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-4361, виданого 16.05.2002 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, починаючи з 22.04.2002 і до його повноліття, закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07.12.2009 (справа № 2-5555/09) стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітної плати щомісячно, починаючи стягнення з 14.08.2009 і до досягнення ним двадцяти трьох років, або припинення навчання.

Судом першої інстанції було встановлено, що постановою Відділу виконавчої служби Бердянського міського управління юстиції Запорізької області про закінчення виконавчого провадження від 27.08.2014 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-5555, виданого 10.02.2010 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області від 07.12.2009 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітної плати щомісячно, починаючи стягнення з 14.08.2009 і до досягнення ним двадцяти трьох років або припинення навчання закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням.

Судом першої інстанції також було встановлено, що вказана постанова оскаржувалася в судовому порядку ОСОБА_5 , матір`ю ОСОБА_1 . Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12.04.2017 (справа № 310/9072/14-ц), залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08.08.2017, у задоволенні скарги ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені клопотання ОСОБА_1 ,, суд першої інстанції виходив із того, що подвійне чи додаткове виконання стягнення аліментів не передбачено ні національним законодавством України ані міжнародними договорами.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Визнання рішення іноземного суду поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. В Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Згідно зі ст. 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у ст. 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Згідно з ч. 6 ст. 467 ЦПК України, розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання. Копія ухвали надсилається судом сторонам у триденний строк з дня постановлення ухвали.

Відповідно до ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Підстави та умови, порядок визнання та виконання рішень між державами Україна та Польща закріплено у Договорі між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який ратифіковано постановою Верховної Ради від 04. 02.1994 року №3941-XII, та набув чинності 14.08.1994 року, (далі - Договір).

Відповідно до ст. 33 Договору про правову допомогу зобов`язання, що виникають з договірних відносин, визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої була укладена угода, хіба що учасники договірних відносин підпорядкують ці відносини вибраному ними законодавству. У справах, зазначених в пункті 1, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно відповідача. Компетенція, про яку йде мова в пункті 2, може бути змінена за згодою учасників договірних відносин.

За умов, передбачених цим Договором, договірні Сторони визнають і виконують на своїй території рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони: 1) рішення судів з цивільних справ; 2) рішення судів з кримінальних справ в частині, що стосується відшкодування шкоди, заподіяної злочином. Положення пункту 1 застосовуються також до мирових угод з цивільних справ майнового характеру затверджених судом (ст. 49 Договору про правову допомогу).

Відповідно до ст. 50 Договору про правову допомогу рішення, зазначені в ст. 49, підлягають визнанню і виконанню на території іншої договірної сторони, якщо: 1) згідно з законодавством тієї договірної сторони, на території якої рішення було винесене, воно набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, також рішення, що не набрали законної сили, але підлягають виконанню; 2) суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а в випадку відсутності такого врегулювання в договорі на підставі законодавства тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 3) сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності належного представництва, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином; 4) справа між тими самими сторонами не була вже вирішена з винесенням рішення судом тієї договірної сторони, на території якої рішення судом тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, і якщо між тими самими сторонами не була раніше порушена справа в суді тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; 5) рішення органу третьої держави між тими самими сторонами і в тій самій справі не було вже визнане або виконане на території тієї договірної сторони, де рішення має бути визнане і виконане; 6) при винесенні рішення застосовано законодавство відповідно з цим договором, а у випадку відсутності такого врегулювання у договорі - на підставі законодавства тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

Згідно зі ст. 51 Договору про правову допомогу, клопотання про визнання і виконання рішення може бути подане безпосередньо до відповідного суду тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, або також за посередництвом суду, який розглядав справу в першій інстанції. До клопотання потрібно додати: 1) рішення або його завірену копію разом з підтвердженням, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню, а в справах, що стосуються аліментних зобов`язань, якщо рішення не набрало законної сили, разом з підтвердженням, що воно підлягає виконанню, якщо це не витікає з самого рішення; 2) документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесене рішення і яка не приймала участь у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином, згідно з законодавством тієї договірної сторони, на території якої рішення було винесене; а в випадку обмеженої процесуальної здатності сторони документ, який підтверджує, що та сторона була представлена належним чином; 3) завірений переклад клопотання, а також документів, зазначених в підпунктах 1-2, на мову тієї договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 52 Договору про правову допомогу визнання і виконання рішення належить до компетенції суду тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане. При розгляді справи суд обмежується перевіркою виконання умов, передбачених ст.ст. 50 і 51. Для визнання і виконання рішення застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; це стосується також форми клопотання про визнання і виконання рішення. До клопотання про визнання і виконання рішення належить додати його копію і копію додатків для вручення учасникам справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у визнанні і виконанні рішення іноземного суду покладається на сторону, яка заперечує проти заяви (клопотання) стягувача.

Відповідно до п. с) ч. 1 ст. 25 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, підписаної 23.11.2007 року, ратифікованої Україною 11.01.2013 року, яка набрала чинності для України 01.11.2013 року, до заяви про визнання та виконання відповідно до ст. 23 або ст. 24 повинні додаватися: якщо відповідач не з`явився та не був представлений у провадженні в державі походження, документ або документи, які засвідчують, залежно від обставин, що відповідач був належним чином повідомлений про провадження та мав можливість бути заслуханим, або що відповідач був належним чином повідомлений про рішення та мав можливість оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Згідно зі ст. 22 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, у визнанні та виконанні рішення може бути відмовлено, якщо:

a) визнання та виконання рішення є очевидно несумісним з основами правопорядку («ordre public») запитуваної держави;

b) рішення було отримано шляхом шахрайства у зв`язку з процесуальними питаннями;

c) провадження між тими самими сторонами про той самий предмет триває в органі запитуваної держави, і таке провадження було розпочато раніше;

d) рішення є несумісним з рішенням, винесеним між тими самими сторонами та про той самий предмет або в запитуваній державі, або в іншій державі, якщо це останнє рішення відповідає умовам, необхідним для визнання та виконання в запитуваній державі;

e) у справі, у якій відповідач або не з`явився, або не був представлений у провадженні в державі походження:

i) коли закон держави походження передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про провадження та не мав можливості бути заслуханим або

ii) коли закон держави походження не передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про рішення та не мав можливості оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону, або

f) рішення було прийнято в порушення статті 18.

Як було зазначено вище, національними судами України вже були постановлені рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, починаючи з 22.04.2002 і до його повноліття та про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітної плати щомісячно, починаючи стягнення з 14.08.2009 і до досягнення ним двадцяти трьох років, або припинення навчання.

Дані рішення набрали законної сили та виконані, виконавчі провадження по ним закриті саме у зв`язку з їх виконанням.

Отже висновок суду першої інстанції про те, що подвійне чи додаткове виконання стягнення аліментів не передбачено ні національним законодавством України, ані міжнародними договорами є вірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що за рішеннями Бердянського суду стягувачем є його мати, а отже суд неправомірно відмовив у задоволенні його клопотання, є неспроможними, оскільки означеними судовими рішеннями аліменти стягувалися на утримання дитини, а не на утримання його матері.

Окрім того, апеляційний суд вважає, що по суті апеляційної скарги ОСОБА_1 висловлює незгоду із рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07.12.2009 (справа № 2-5555/09), втім саме вказане рішення ОСОБА_1 не оскаржує, а лише наполягає на виконанні рішення районного суду Кошице І Словацької Республіки від 19.04.2017.

Аналіз викладеного свідчить про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков