Справа № 447/1306/22 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М.
Провадження № 22-ц/811/3152/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Лук`янович А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 правонаступником якого є ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Миколаївського районного суду Львівської області з позовом, посилаючись на те, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22.01.2018 у справі N 447/2497/16-ц вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 12 000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 31.10.2017 становить 321 951,60 грн. та 28 975,64 грн. 3 % річних від простроченої суми. Як зазначав позивач після винесення рішення суду до 01.08.2022 з відповідача на користь позивача було стягнено 131 645,85 грн. Відтак, враховуючи порушення відповідачем зобов?язань, неповернення відповіачем-1 суми боргу в добровільному порядку, просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь три проценти річних у розмірі 31 788,87 грн., інфляційні втрати у розмірі 128 929,23 грн., 222 790,67 грн. боргу, 20 000 грн. моральної шкоди за невиконання рішення суду. В обгрунтування позовних вимог щодо визнання бездіяльності відповідача-2 - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), щодо надання неправдивої інформації листом від 18.07.2022, позивач покликається на норми Законів України «Про доступ до публічної інформації».

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2022 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 25 063( двалцять п?ять тисяч шістдесят три ) грн..79 коп. - 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 250 двісті п?ятдесят ) грн.43 коп.

У частині позовних вимог про визнання бездіяльності Західного міжрегіонального управління юстиції ( м. Львів) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області, які надали неправдиву інформацію листом N 57854/ПП-Д-1907/20.4.1 від 18.07.2022 та притягнення їх до відповідальності згідно з Законом України «Про доступ до публічної інформації щодо перерахування коштів 13.07.2022 в сумі 27972,86 грн. - провадження закрито.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що звернувся в суд з позовом щодо невиконання відповідачем рішення протягом 4-х років.

Вказує, що даний позов стосується не лише індексації, компенсації, коригування боргу а й надання неправдивої інформації посадовими особами, відповідачами по справі Західним міжрегіональним управлінням Юстиції Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року зупинено провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про стягнення коштів до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року поновлено провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про стягнення коштів.

Залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

22 травня 2024 року від ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки предметом укладених між сторонами договорів позики від 23.12.2009, 25.12.2009, 01.02.2010, була іноземна валюта 12 000 доларів США, тому з відповідача на користь позивача на підставі ст. 625 ЦК України необхідно стягнути лише 3% річних нарахованих на суму заборгованості, а у задоволенні вимог про стягнення інфляційних витрат відмовити за їх безпідставністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22.01.2018 у справі № 447/2497/16-ц позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 пропущений строк позовної давності. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 12000 (дванадцять тисяч ) доларів США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 31.10.2017 становить 321951 (триста двадцять одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят один) гривень 60 копійок. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 три відсотки річних в сумі 28975 ( двадцять вісім тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять ) гривень 64 копійки. Це рішення набрало законної сили 21.02.2019.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

05 серпня 2019 року Миколаївським районним судом Львівської області на виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.01.2018 видано виконавчий лист № 447/2497/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що у Миколаївському відділі державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на виконанні знаходиться виконавчий лист №447/2497/16-ц від 05.08.2019, виданий Миколаївським районним судом Львівської області про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в розмірі 12 000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 31.10.2017 становить 321 951,60 грн.

Постановою державного виконавця від 12.09.2019 відкрито виконавче провадження № 60040674 з примусовому виконання виконавчого листа № 447/2497/16-ц, виданого 05.08.2019 Миколаївським районним судом Львівської області.

Сума заборгованості станом на 01.11.2022 становить 97 970,29 грн.

Як вбачається з розрахунку, доданого відповідачем-2, до моменту подання позовної заяви ОСОБА_3 до суду, з відповідача на користь позивача було стягнено 131 645,85 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки станом на час звернення позивача до суду зобов`язання боржника з повернення кредиту належним чином не виконане, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Як вбачається з розрахунку наданого позивачем, останній обраховував 3% річних за період з 30.10.2017 року по 10.06.2022 року.

У постанові від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача-1 - 25 063,79 грн. - 3% річних за період з 03.08.2019 до 01.08.2022, враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог, часткове стягнення з боржника суми коштів за виконавчим листом № 447/2497/16-ц від 05.08.2019.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в стягненні інфляційних витрат.

За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не було надано доказів на підтвердження понесення ним моральної шкоди через дії відповідача, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Щодо позовної вимоги про визнання бездіяльності Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області щодо надання неправдивої інформації листом № 57854/ПІ-Д-1907/20.4.1 та притягнення до відповідальності згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації» щодо перерахування коштів 13.07.2022 в сумі 27 972,86 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників .

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 цього Кодексу, публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

У вказаній частині предметом спору є оскарження позивачем з покликанням на норми Закону України «Про доступ до публічної інформації» бездіяльності Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо надання неправдивої інформації листом від 18.07.2022.

Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (ст. 20 ЦПК України).

Окрім вищевказаного, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди та визнання бездіяльності Західного міжрегіонального управління юстиції ( м. Львів) Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області не підлягають правонаступництву.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 правонаступником якого є ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.