ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року

м. Київ

справа № 604/648/23

провадження № 4230св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - фермерське господарство «Золотий жайвір»,

відповідачі: ОСОБА_1 , фермерське господарство «Агро Остап`є»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Золотий жайвір» на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області

від 06 вересня 2023 року у складі судді Сташківа Н. Б. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Костів О. З., Хома М. В., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Фермерське господарство «Золотий жайвір» (далі - ФГ «Золотий жайвір», заявник, позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , фермерського господарства «Агро Остап`є» (далі - ФГ «Агро Остап`є», відповідач) про визнання укладеним договору оренди землі на новий строк та визнання відсутнім права оренди.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 15 березня 2016 року уклав з ОСОБА_2 договір оренди землі на 7 років, реєстрація речового права проведена 04 травня 2016 року та засвідчується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 травня 2016 року № 58742334.

Сторони передбачили, що орендар має переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк (пункт 7).

10 серпня 2019 року право власності на спірну земельну ділянку набула

ОСОБА_1 .

Термін дії договору спливав 04 травня 2023 року. 28 березня 2023 року позивач надіслав новому власнику лист-повідомлення про намір скористатись переважним правом та укласти договір оренди землі на новий строк. Не отримавши заперечень проти поновлення договору, продовжив користуватись ділянкою після спливу строку його дії.

Відповідно до пункту 21 договору термін повернення земельної ділянки може бути продовжений до 6 місяців у випадку необхідності зібрання урожаю сільськогосподарських культур, засіяних до закінчення дії договору.

27 березня 2023 року позивач надіслав повідомлення ОСОБА_1 про те, що засіяв орендовану земельну ділянку та поверне її у строк, передбачений вказаним пунктом договору та статтею 34 Закону України «Про оренду землі» (далі -Закон № 161-XIV).

13 травня 2023 року позивач дізнався, що відповідач, не надіславши лист-повідомлення про заперечення щодо поновлення договорів оренди землі на новий строк, не витребувавши земельної ділянки від позивача, у користуванні якого вони перебувають, уклала договір оренди з новим орендарем,

ФГ «Агро Остап`є». Інше речове право щодо спірної ділянки було зареєстроване

05 травня 2023 року.

Оскільки такими діями відповідач порушила умови договору оренди землі

від 15 березня 2016 року, ФГ «Золотий жайвір» звернулося до суду за захистом. Позивач просив визнати відсутнім право оренди у нового орендаря, ФГ «Агро Остап`є», та визнати укладеним на новий строк договір оренди земельної ділянки.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області

від 06 вересня 2023 року у задоволенні позову ФГ «Золотий жайвір» відмовлено. Стягнуто на користь ФГ «Агро Остап`є» витрати на професійну правничу допомогу - 10 тис. грн.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивачем не дотримано встановленого законом порядку реалізації переважного права на укладення договору оренди (стаття 33 Закону № 161-XIV) і, оскільки немає відповідного волевиявлення орендодавця, відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог ФГ «Золотий жайвір».

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд керувався тим, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним до ціни позову.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено його мотивувальну частину в іншій редакції. У решті рішення залишено без змін.

Підтримуючи позицію суду першої інстанції, колегія суддів вказала, що переважне право орендаря не може домінувати над виключним правом орендодавця, як власника земельної ділянки, щодо користування та розпорядження нею на власний розсуд після закінчення строку дії договору оренди землі.

Однак апеляційний суд не погодився з мотивацією рішення суду першої інстанції. Суд обґрунтував відмову у задоволенні позову тим, що позивач надіслав листи-повідомлення про укладення договорів оренди землі з пропуском встановленого статтею 33 Закону № 161-XIV строку, натомість строк дії договору оренди сплив 04 травня 2023 року, а тому не був пропущений позивачем.

Розглянувши клопотання адвоката позивача про те, що розмір понесених відповідачем судових витрат у апеляційній інстанції не є співмірним до обсягу наданих послуг, дійшов висновку про необхідність його зменшення

до 4 тис. грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У березні 2024 року ФГ «Золотий жайвір» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просило скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо розуміння сутності переважного права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17, від 06 листопада 2019 року у справі № 490/7071/16-ц,

від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21 тощо, а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо правильного застосування положень

статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» № 340-ІХ.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди при ухваленні рішень помилково керувалися статтею 319 ЦПК України, у той час як до спірних правовідносин слід було застосувати Закон № 161-XIV у відповідній редакції.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що у поведінці орендодавця присутні ознаки зловживання правами, адже вона ввела в оману заявника, відмовившись поновлювати дію укладеного договору та, не пересвідчившись, які саме нові умови пропонує ФГ «Золотий жайвір» та, не маючи наміру користуватися землею особисто, передала ділянку іншому орендареві.

Витрати на професійну правничу допомогу на користь ФГ «Агро Остап`є» суди стягнули неправомірно, оскільки докази на підтвердження понесення таких витрат у суді першої інстанції усупереч вимогам статті 83 ЦПК України сторонам заздалегідь не надсилалися. Вказує на порушення принципу змагальності, оскільки така поведінка відповідача позбавила позивача права подати відповідні заперечення. Зокрема зазначає, що постанова по справі ухвалена без урахування практики Верховного Суду щодо повернення без розгляду клопотань про ухвалення додаткового рішення за відсутності доказів її надсилання сторонам.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження.

Доводи сторони, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2024 року від представника відповідачів, ФГ «Агро Остап`є» та

ОСОБА_1 , адвоката Хацкевича Р. М. надійшов документ «відповідь на відзив на касаційну скаргу» (далі - відзив), однак з огляду на зміст документу та статус сторін, суд не бере до уваги зазначення на першій сторінці процесуального документу найменування іншого виду письмових пояснень.

Представник зазначає, що позивач не просив суд визнати порушеним переважне право, а просив визнати укладеним договір на новий строк всупереч пункту 8 договірних положень. При цьому останній не врахував, що стаття 33 Закону № 161-XIV у редакції, яка діяла на момент укладення договору, передбачала, що у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Вказує, що своїми діями ФГ «Золотий жайвір» намагається примусити орендодавця вступити у нові орендні відносини при тому, що згоди стосовно зміни строку договору сторони не досягли. Оскільки право орендаря не може домінувати над правом власника та з огляду на те, що орендодавець у встановленому законом порядку заперечив стосовно продовження орендних відносин із ФГ «Золотий жайвір» суди правомірно констатували відсутність переважного права у позивача. Оскільки позивач, отримавши відмову орендодавця продовжувати орендні відносини, повідомив листом, що поверне земельну ділянку через 6 місяців, а потім звернувся до суду з цим позовом, його дії містять ознаки суперечливої поведінки.

Щодо стягнутих з ФГ «Золотий жайвір» витрат зазначає, що надав стороні позивача докази понесених судових витрат безпосередньо у судовому засіданні до розгляду питання про відшкодування на що представник позивача заявив усне заперечення, не уточнивши свою позицію.

Інші процесуальні заяви учасників справи

У квітні 2024 року представник заявника, ОСОБА_3 , подав заперечення проти клопотання про стягнення судових витрат, яке обґрунтовує тим, що надавачем відповідних послуг та отримувачем оплати за їх надання є

ТОВ «Правник експерт», а не адвокату Хацкевичу Р. А., тому такі витрати не є витратами на професійну правничу допомогу та не розподіляються між сторонами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 березня 2016 року між ФГ «Золотий жайвір» та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі строком на 7 років. Згідно з договором у платне користування передається земельна ділянка (кадастровий номер :01:001:0277) загальною площею 1,54 га.

У пункті 7 договору зазначено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Пунктом 8 передбачено, що у випадку, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

04 травня 2016 року внесено відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, згідно з якими орендарем спірної земельної ділянки є

ФГ «Золотий жайвір».

З 01 серпня 2019 року право власності на спірну земельну ділянку належить

ОСОБА_1 .

У витязі з Державного реєстру речових прав від 12 травня 2023 року у графі «Інформація про інше речове право» зазначено, що орендодавцем спірної ділянки є ОСОБА_1 , орендарем - ФГ «Золотий жайвір». У витязі з такою ж датою графа «Актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права» містить дані про те, що орендодавцем спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 , орендарем - «ФГ «Агро Остап`є», за договором оренди

від 05 травня 2023 року (т.1, а. с. 73-74).

27 березня 2023 року ФГ «Золотий жайвір» надіслало ОСОБА_1 лист-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк, а також примірники проекту договору оренди землі, у якому змінило істотну умову договору - строк його дії (10 років) та повідомлення про продовження терміну з оренди земельної ділянки (т.1, а. с. 22-28).

У своєму повідомленні ФГ «Золотий жайвір» посилалося на те, що згідно із пунктом 21 договору оренди строк повернення земельної ділянки може бути продовжений до 6 місяців у випадку потреби зібрання орендарем урожаю сільськогосподарських культур, які були засіяні на орендованій земельній ділянці до закінчення дії договору. Повідомляло, що орендар до закінчення строку дії договору оренди засіяв орендовану земельну ділянку сільськогосподарськими культурами, у зв`язку з чим виникла потреба у їх збиранні, а тому у випадку неприйняття пропозиції про укладення договору оренди на новий строк, повернення земельної ділянки буде здійснене відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про оренду землі». Крім того, з метою уникнення можливих конфліктних ситуацій та трудових спорів про стягнення спричинених збитків розміру вартості урожаю, який має бути зібраний.

05 січня 2023 року ОСОБА_1 надіслала на адресу ФГ «Золотий жайвір» лист-повідомлення, у якому висловила заперечення проти поновлення дії договору та висловила намір використовувати земельну ділянку для власних потреб на свій розсуд, у зв`язку з чим просила утриматись від дій, які б перешкодили відразу після закінчення строку дії договору використовувати земельну ділянку або такі дії будуть прирівняні до самовільного заволодіння земельною ділянкою (т.1, а. с. 72).

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Правове регулювання спірних правовідносин

Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

У частині першій статті 777 ЦК України закріплено переважне право наймача, який належно виконує свої обов`язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачено певну процедуру здійснення цього права.

Відповідно до частин першої - третьої статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на

укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний

повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди

землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за

місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути

змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо

орендної плати та інших істотних умов договору переважне право

орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем

лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на

відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за

необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень,

приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель

державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову

угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності

заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі

орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем

рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною

ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності

протягом одного місяця після закінчення строку договору

листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні

договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той

самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Оцінка доводів касаційної скарги

Обґрунтовуючи своє переважне право на оренду спірної земельної ділянки,

ФГ «Золотий жайвір» вказує, що це право надане йому договором та випливає зі статті 33 Закону № 161-XIV у редакції Закону № 340-IX, чого суди попередніх інстанцій не врахували.

Колегія суддів вважає доводи заявника безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У зв`язку з набранням чинності Законом № 340-IX розділ IX «Перехідні положення» Закону № 161-XIV доповнено абзацами 3 і 4, якими унормовано, що договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом № 340-IX, у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені статтею 33 Закону № 161-XIV (у новій редакції) та статтею 126-1 ЗК України.

Правила, визначені статтею 126-1 ЗК України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом № 340-IX, а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

Отже, з урахуванням унормованих розділом IX «Перехідні положення» Закону № 161-XIV правил дії Закону № 340-IX в часі до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція, чинна станом на 15 березня 2016 року, тобто на момент укладення спірного договору, на яку правомірно посилався суд першої інстанції.

Суди правильно встановили, що порядок поновлення договору, встановлений сторонами (пункти 7-8), не суперечить положенням статті 33 «Поновлення договору оренди землі» Закону № 161-XIV (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Правовий висновок про застосування статті 33 Закону № 161-XIV до зміни її редакції згідно із Законом № 340-IX неодноразово викладався у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 29 вересня 2020 року у

справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18), від 22 вересня 2020 року в справах № 313/350/16-ц (провадження № 14-97цс20), № 159/5756/18 (провадження № 14-99цс20), від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) та від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21), на яку, зокрема, посилається заявник у касаційній скарзі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 зазначено, що конструкція статті 33 Закону № 161-XIV до зміни її редакції згідно із Законом № 340-IX передбачала можливість поновлення договору оренди землі у порядку реалізації переважного права на укладення цього договору на новий строк. Стаття 33 Закону № 161-XIV прямо передбачала подання орендарем у строки, визначені у частині другій цієї статті, повідомлення саме про поновлення договору оренди землі та проект додаткової угоди про таке поновлення. Шляхом надсилання орендодавцю відповідного письмового повідомлення орендар мав завчасно продемонструвати наявність у нього наміру продовжити користування земельною ділянкою. А орендодавець, будучи обізнаним із таким наміром, отримував можливість спланувати подальші дії у зв`язку зі спливом строку договору оренди землі, зважити доцільність пошуку інших потенційних орендарів, а за їх наявності - зіставити пропоновані ними умови оренди з умовами, викладеними у проекті додаткової угоди, яку надав орендар.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що незалежно від того, чи бажають сторони змінити умови оренди на майбутнє, покладення на орендаря обов`язку з надсилання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проектом відповідної додаткової угоди до спливу строку цього договору є вигідним для обох сторін і не є надмірно обтяжливим для будь-кого із них. Якщо орендар розраховував на відсутність потенційних орендарів (про яких орендодавець не зобов`язаний повідомляти) та завчасно не надіслав орендодавцеві лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі, а просто продовжив користуватися земельною ділянкою після спливу строку цього договору, він втрачав право оренди та ризикував отримати відмову орендодавця в укладенні нового договору оренди землі.

Частини п`ята та шоста статті 33 Закону № 161-XIV встановлювали загальне та спеціальне правила продовження орендних правовідносин.

За загальним правилом, викладеним у частині п`ятій статті 33 Закону № 161-XIV, орендодавець у місячний строк із дня отримання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проектом відповідної додаткової угоди їх розглядає, за потреби узгоджує з орендарем істотні умови договору, може повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень проти поновлення договору оренди землі, а за відсутності таких заперечень - вирішує поновити договір оренди землі (таке рішення потрібне лише щодо земель державної та комунальної власності) й укладає з орендарем відповідну додаткову угоду.

Спеціальне правило міститься у частині шостій Закону № 161-XIV та розраховане на випадки, коли орендодавець, який отримав від орендаря, наприклад, в останній день строку договору оренди землі лист-повідомлення про поновлення цього договору з проектом відповідної додаткової угоди, протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві заперечень щодо такого поновлення, а орендар продовжив добросовісно користуватися земельною ділянкою. У такому разі орендодавець позбавлений можливості узгоджувати з орендарем нові істотні умови договору оренди землі, що вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були, без прийняття орендодавцем земель державної та комунальної власності окремого рішення про таке поновлення.

Порушення орендодавцем місячного строку для направлення орендареві листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі (за наявності таких заперечень) у відповідь на вчасно відправлений орендарем лист-повідомлення про поновлення цього договору з проектом відповідної додаткової угоди дає орендареві, який добросовісно продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, підстави розраховувати на поновлення такого договору в силу частини шостої статті 33 Закону № 161-XIV. Інакше кажучи, у такому разі відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як його мовчазну згоду на поновлення цього договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені у ньому раніше. Але таке поновлення обов`язково оформляється шляхом підписання сторонами додаткової угоди, а у разі якщо орендодавець цього не робить, - у судовому порядку за вимогою про визнання укладеною додаткової угоди та з фіксацією її повного тексту у резолютивній частині рішення суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справах № 313/350/16-ц, провадження № 14-97цс20; № 159/5756/18, провадження № 14-99цс20).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що статтею 33 Закону № 161-XIV було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря як більш уразливої сторони в цих правовідносинах від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря.

При цьому в законі ототожнені поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», з використанням конструкції «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою - п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Для реалізації такого наміру він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою статті 33 Закону № 161-XIV) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладенню орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк).

Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша - п`ята статті 33 Закону № 161-XIV).

У справі, яка переглядається, орендар належним чином виконав свій обов`язок стосовно повідомлення орендодавця про намір поновити строк дії договору оренди, як це передбачено договором, проте, як установив суд, орендодавець заперечив щодо такого поновлення.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, 05 січня 2023 року ОСОБА_1 надіслала за офіційним місцезнаходженням юридичної особи ФГ «Золотий жайвір» лист-повідомлення, у якому висловила заперечення проти поновлення дії договору, належно їх обґрунтувавши.

Суд першої інстанції, з яким в цій частині погодився апеляційний суд, встановивши, що орендодавець висловив своє небажання продовжувати строк дії цього договору і не підписав додаткової угоди до нього, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки передбачене статтею 33 Закону № 161-XIV переважне право відповідача на укладення договору оренди землі на новий строк припинилося.

Листи орендодавця є достатнім підтвердженням відмови орендодавця від подальшої пролонгації відповідного договору на новий строк. Проєкт додаткової угоди до договору оренди землі містить інші умови, ніж сам договір оренди, а саме орендарем запропоновано змінити строк дії цього договору. На зміну вказаних істотних умов договору необхідна згода сторін (частина четверта статті 33 Закону № 161-XIV).

Подібних висновків Верховний Суд дійшов у своїх постановах

від 21 березня 2024 року у справі № 604/423/23, від 08 березня 2024 року у справі № 604/425/23, від 08 травня 2024 року у справі № 604/483/23.

Оскільки за результатами розгляду вказаної справи встановлено, що сторонами - орендодавцем (власником) ОСОБА_1 та орендарем

ФГ «Золотий жайвір» такої згоди досягнуто не було, власник правомірно відмовила у пролонгації договору оренди земельної ділянки з позивачем на інших умовах, а тому ФГ «Золотий жайвір» втратило своє право на поновлення договору оренди земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги ФГ «Золотий жайвір» про те, що воно виконало всі визначені статтею 33 Закону № 161-XIV умови щодо реалізації свого переважного права перед іншими особами на укладення договорів оренди землі на новий строк, однак орендодавець не повідомив про намір укласти договір з іншим орендарем, є необґрунтованими, оскільки у визначений законом строк сторони договорів оренди землі не дійшли згоди щодо укладення додаткової угоди до нього, і орендодавець повідомив орендаря про відмову в їх продовженні, що підтверджується відповідними листами.

При цьому суди зазначили, що переважне право ФГ «Золотий жайвір» на поновлення договорів оренди земельних ділянок не є порушеним, оскільки за відсутності волевиявлення орендодавця у орендаря відсутні правові підстави претендувати на поновлення договору оренди землі відповідно до частини п`ятої статті 33 Закону № 161-XIV.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР), зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, визначено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном».

Відповідно до статті 316 ЦК України право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Правомочність власника - в його праві володіти, користуватися й розпоряджатися майном у межах, встановлених законом (випливає зі статті

317 ЦК України). Право користування є одним з видів речових прав на чуже майно (стаття 395 ЦК України).

Задля дотримання балансу між правами та законними інтересами власника та користувача (орендодавця та орендаря) законодавець передбачив, що власник-орендодавець захищений правом вибору, здавати або не здавати своє майно в оренду, та правом змінювати умови договору при його переукладенні на новий строк; орендар, який належно виконував свої обов`язки за договором оренди, захищений тим, що за прийнятності для нього нових умов, саме він має переважне право укладення нового договору перед будь-якими іншими особами (постанова Верховного Суду 18 січня 2018 року у справі № 910/12017/17).

Оскільки орендодавець відмовився поновлювати договір оренди землі на попередніх умовах, суди правильно констатували відсутність за даних обставин справи порушення переважного права орендаря, адже переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк не може домінувати над виключним правом орендодавця, як власника земельної ділянки, щодо користування та розпорядження нею на власний розсуд після закінчення строку дії договору оренди землі. Для пролонгації відносини оренди та реалізації переважного права на укладення договору оренди на новий строк необхідною є згода обох сторін, одного лише волевиявлення орендаря недостатньо.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційних скаргах як підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 06 вересня 2023 року у не зміненій після апеляційного перегляду частині по суті вирішеного спору та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року слід залишити без змін.

Щодо розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді касаційної інстанції

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої

статті 133 ЦПК України).

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відзиві на касаційну скаргу представник відповідача просить стягнути з

ФГ «Золотий жайвір» витрати на правову допомогу у розмірі 8 тис. грн.

На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу ФГ «Агро Остап`є» надало:

- договір про надання юридичних послуг від 20 квітня 2023 року, укладений з ТОВ «Правник Експерт»;

- акт приймання-передачі від 20 квітня 2023 року, у якому зазначена вартість наданих послуг у розмірі 8 тис. грн із описом наданих послуг (консультації з питань застосування законодавства, підготовка відзиву на касаційну скаргу);

- платіжну інструкцію від 18 квітня 2024 року № 386 про сплату ТОВ «Правник Експерт» коштів на суму 8 тис. грн.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі

№ 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі

№ 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Хацкевичем Р. М. послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що на користь відповідача підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у розмірі 4 тис. грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Золотий жайвір» залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області

від 06 вересня 2023 року у не зміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Тернопільського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Стягнути з фермерського господарства «Золотий жайвір» на користь фермерського господарства «Агро Остап`є» витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, у розмірі 4 тис. грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара