Дата документу 27.03.2024 Справа № 334/2052/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/2052/23 Головуючий у 1 інстанції: Телегуз С.М.
Пр. № 22-ц/807/269/24Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2023 року у справі за позовом КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» (надалі КОНЦЕРН «МТМ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року КОНЦЕРН «МТМ» звернувся до суду першої інстанції з позовом (а.с. 1-3), в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за фактично надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2016 року по 31.10.2021 року у розмірі 64942,18 грн., від оплати яких у добровільному порядку відповідач на користь позивача ухиляється, а також судовий збір 2684,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Телегуз С.М. (а.с. 10). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 13) провадження у цій справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2023 (а.с. 18-20) року позов позивача у цій справі було задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь КОНЦЕРНУ «МТМ» () заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.06.2014 року по 31.10.2021 року в сумі 64942,18 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь КОНЦЕРНУ «МТМ» () витрати на сплату судового збору в сумі 2684,00 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 липня 2023 року (суддя Телегуз С.М. а.с. 42) заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд вищезазначеного заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2023 року у цій справі задоволено, останнє скасовано, дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2023 року (суддя Телегуз С.М. а.с. 43, 70-72) позов КОНЦЕРНУ «МТМ» у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь КОНЦЕРНУ «МТМ» () заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в сумі 35366,90грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь КОНЦЕРНУ «МТМ» () витрати на сплату судового збору в сумі 1461,71 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині задоволення позовних вимог позивача, погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі (фактично в частині відмови у задоволенні позовних вимог), посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач КОНЦЕРН «МТМ» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 79-82) просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимогу позивача у повному обсязі,стягнути з відповідача судові витрати.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 85). Ухвалою апеляційного суду (а.с. 92) провадження за вищезазначеною справою відкрито 08 грудня 2023 року, дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с. 93).

Оскільки, Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

22 листопада 2023 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах. Так, КСУ визнав неконституційними пункти 1, 5 ч. 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу, які визначають, що малозначними справами є: 1 справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб тобто, станом на 2023 рік 268400,00 грн.; 5 справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує 250 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 671000,00 грн. Зокрема, КСУ зазначив, що установлення у процесуальному законі розміру ціни позову як критерію для віднесення справи до категорії малозначних має бути ґрунтовано на принципові домірності, що зобов?язує державу визначити в Кодексі такий розмір ціни позову, який не буде надмірним для обраної мети та не спотворить розуміння справи як малозначної для особи. Разом з тим, визначені розміри ціни позову як критерії віднесення справи до категорії малозначних у сумах 268400,00 грн. та 671000,00 грн. є не лише значними, а й перевищують установлені в законі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб та мінімальної заробітної плати. Зокрема, визначений у пункті 1 ч. 6 статті 19 ЦПК розмір ціни позову перевищує 40 мінімальних заробітних плат та дорівнює 8 рокам одержання особою виплат у разі, якщо ці виплати дорівнюватимуть розміру прожиткового мінімуму. За пунктом 5 ціна позову перевищує 100 мінімальних заробітних плат та дорівнює 20 рокам одержання особою виплат у розмірі прожиткового мінімуму. Ці пункти утрачають чинність через 6 місяців із дня ухвалення КСУ цього Рішення, тобто, у травні 2024 року. До того часу Верховній Раді треба привести нормативне регулювання, установлене цими пунктами ЦПК у відповідність до Конституції та цього Рішення КСУ.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 101-107).

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Проте, має відповідне навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, та штат суддів апеляційного суду взагалі, крім того, суддя доповідача перебувала у період з 19.02.2024 року по 04.03.2024 року включно у відпустці (довідка а.с. 108) та у період з 18.03.2024 року по 22.03.2024 року включно на курсах підвищення кваліфікації (довідка а.с. 109).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача КОНЦЕРНУ «МТМ» у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є …рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст.ст. 4, 12, 13, 19, 27, 76-83, 141, 211, 223, 247, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 526, 541, 543, 610, 611, 901 ЦК України, ст.ст. 6, 7, 9, 12 Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 830 та виходив із такого.

Відповідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Згідно із рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської Ради від 21.01.2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до його теплових мереж.

Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше. Концерн «МТМ» по відношенню до Відповідача, як споживача послуг, є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМУ від 21.08.2019 року № 830.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя від 20.03.2023 року (а.с. 12) та матеріалами цієї справи.

Відповідно до довідки КОНЦЕРНУ «МТМ» (а.с. 4) по особовому рахунку № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 нараховано за період з 01.01.2016 року по 31.10.2021 року в сумі 79656,82 грн., сплачено - 14714,64 грн., заборгованість за цей період складає 64942,18 грн.

Відповідно розрахунку суми позову КОНЦЕРНУ «МТМ» по особовому рахунку № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-7) зареєстрована 1 (одна) особа, заборгованість станом на 01.11.2021 року складає 64942,18 грн.

Станом на час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заборгованість не сплатив.

Відповідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з … постачання теплової енергії, постачання гарячої води …

В силу вимог ч.1 ст. 6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до ч.2 ст. 6 Закону виконавцями комунальних послуг є: 3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; 4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води.

За змістом ч. 2 ст.7 Закону індивідуальний споживач зокрема зобов`язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно із ч.1,3 ст.9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст.12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Згідно із п. 1 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №830, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії, та індивідуальним і колективним споживачем, який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії, та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати.

Відповідно до п.13 Правил надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України Про житлово-комунальні послуги. Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

За змістом п. 32 Правил плата за послугу розраховується виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.

Згідно із п.35-37 Правил розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору.

Відповідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом першої інстанції було встановлено, що до суду звернувся позивач, який є виконавцем комунальних послуг, зокрема постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, з позовом до відповідача, який відповідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачем комунальних послуг, зокрема постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , з вимогою про стягнення на його користь боргу за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.01.2016 року по 31.10.2021 року в сумі 64942,18 грн.

Відповідач, як споживач комунальних послуг, зокрема постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, відповідно Закону «Про житлово-комунальні послуги», в порушення Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, не уклав типовий договір, однак споживав вказані послуги та не сплачував за спожиті послуги, в результаті чого за споживачем по особовому рахунку № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується борг за період з 01.01.2016 року по 31.10.2021 року в сумі 64942,18 грн., який на час розгляду справи судом не погашений, тому порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності (заява відповідача про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду у цій справі а.с. 24-25), суд першої інстанції виходив із такого.

Ч. 1 ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді.

У вказаній справі відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, про що зазначено у письмовій заяві (а.с. 24-25).

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач зобов`язаний щомісяця здійснювати оплату за надану у квартиру теплову енергію, а відтак вказані зобов`язання відповідача виникали щомісяця. При цьому, плата за послуги повинна була вноситися не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Тобто, з 21 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим, починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці житлово-комунальних послуг, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17.

П. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину. Вказаний закон набрав чинності з 02 квітня 2020 року.

П. 1 постанови Кабінету Міністрів України №211від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020, який неодноразово продовжувався та тривав до 30.06.2023.

З вищезазначеним позовом до суду КОНЦЕРН «МТМ» звернувся у цій справі 17.03.2023 року (відмітка суду на позові а.с. 1) та просив стягнути заборгованість, яка виникла з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2021 року. Строк позовної давності продовжено з дня набрання чинності змін у Розділі «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження строку позовної давності, з 02.04.2020 року.

Із наведеного судом першої інстанції вбачається, що позовна давність по заборгованості за період з січня 2016 року по березень 2017 року спливла до введення карантину, а тому на неї дія п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та позивачем суду першої інстанції не надані.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з січня 2016 року по березень 2017 року задоволенню у цій справі не підлягають у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

З виписки наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з січня 2016 року по жовтень 2021 рік відповідач проводив часткову оплату комунальних послуг, всього на загальну суму - 14714,82 грн. Загальний розмір заборгованості станом на 01 листопада 2021 року складає 64942,18 грн. (а.с. 5-7).

Виходячи з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.5-7), судом першої інстанції встановлено, що строк позовної давності переривався в лютому, березні, квітні, травні, червні, серпні 2021 року (а.с.7), тобто у період, в якій відповідач визнав свій борг у цій справі, сплативши заборгованість за комунальні послуги у розмірі, що перевищує суму щомісячного платежу, який було нараховано за відповідний місяць року.

За таких обставин, з урахуванням наданого позивачем розрахунку заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку, що задоволенню у цій справ, з урахуванням вимог п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, підлягають позовні вимоги позивача до відповідача лише у межах строку позовної давності (тобто з 01.04.2017 року по 31.10.2021 року), з чим також погодився відповідач ОСОБА_1 , що у тому числі останній підтвердив в апеляційному суді у своєму відзиві на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 103), в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Доводи апеляційної скарги позивача КОНЦЕРНУ «МТМ» дублюють доводи його позовної заяви у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, розглядав дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача КОНЦЕРНУ «МТМ», передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі в частині його відмови у стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за період з січня 2016 року по березень 2017 року включно у зв`язку із збігом строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач у цій справі.

Оскільки, із наданих позивачем розрахунків нарахування та сплати заборгованості відповідачем (а.с. 5-7) судом першої інстанції у цій справі було правильно встановлено, що підстави, передбачені ст. 264 ЦК України (Переривання перебігу позовної давності), для переривання строку позовної давності для стягнення позивачем з відповідача вищезазначеної заборгованості за період саме з січня 2016 року по березень 2017 року відсутні.

Так як, судом першої інстанції також правильно було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 здійснював оплати лише конкретних платежів та сплату поточних нарахувань, оплат на погашення заборгованості за період з січня 2016 року по 03.2017 року він не вносив.

Судова практика Верховного Суду, на яку у тому числі посилався позивач КОНЦЕРНУ «МТМ» у своїй вищезазначеній апеляційній скарзі в її обґрунтування, яка мала місце за участю іншого відповідача та інших фактичних обставин справи, не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, позивачем апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Однак, апеляційним судом встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Описка суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні в періоді стягнутої заборгованості у мотивувальній його частині (.с.72), а саме: неправильно зазначено про задоволення позовних вимог позивача до відповідача у цій справі лише в межах строку позовної давності «з 01.02.2018 року» замість правильного «з 01.04.2017 року»,

яка потягла за собою у тому числі арифметичну помилку при розрахунку загальної суми заборгованості відповідача перед позивачем в межах позовної давності з урахуванням вимог п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (тобто з 01.04.2017 року по 31.10.2021 року) та відповідно у розмірі судового збору пропорційно до суми цієї заборгованості у мотивувальній та резолютивній частинах оскаржуваного рішення,

не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі за результатами розгляду апеляційним судом саме вищезазначеної апеляційної скарги позивача, проте, можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи у порядку ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача КОНЦЕРНУ «МТМ» не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Також, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розміром цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 27.03.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.