Справа № 289/560/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року селище Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миколайчука П.В.,

із секретарем судового засідання Довгаленко О.І.,

з участю представника позивача адвоката Кучерявої Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та визначення частки власності у спільному сумісному майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій заявлено позовну вимогу про визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 частки в квартирі АДРЕСА_1 , та визнати право власності на іншу частку, яка становить 1/3 в цій квартирі за ОСОБА_3 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.06.2013 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Радомишльського районного управління юстиції у Житомирській області. Подружжя має спільну дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час їх подружнього життя, а саме 05.08.2020, ними було придбано двокімнатну квартиру, що знаходилась за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що вказана квартира хоч і зареєстрована лише за ОСОБА_3 , але є суб`єктом спільної сумісної власності подружжя.

На підставі вироку Радомишльського районного суду Житомирської області від 08.02.2024 року у справі № 289/2540/23, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України та засуджено до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить їй на праві власності.

Позивач вказує, що оскільки квартира придбана за подаровані кошти від продажу квартири його матері і на даний час їх неповнолітня дитина знаходиться на його утриманні частка позивача має становити 2/3. Оскільки домовленості щодо позасудового способу поділу даного майна між сторонами не досягнуто, позивач просив визнати право власності та розділити долі (частки) в квартирі між відповідачем та позивачем із сином, відступивши від рівності часток, визнавши право власності в порядку поділу майна 2/3 ідеальної частки позивачу ОСОБА_1 , а 1/3 ідеальної частки квартири залишити відповідачці.

Процедура та позиції сторін

На підставі розпорядження № 3 голови Радомишльського районного суду Житомирської області від 13.03.2024, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, справу передано до Брусилівського районного суду Житомирської області як найбільш територіально наближеного до Радомишльського районного суду Житомирської області.

Ухвалою судді Брусилівського районного суду Житомирської області від 26.03.2024 по справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

22.04.2024 до суду від представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Довганя Б.С. надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач підтвердила вказані у позовній заяві обставини та визнала позов в повному обсязі.

Ухвалою судді Брусилівського районного суду Житомирської області від 22.04.2024 по справі закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні 14.05.2024 позивач ОСОБА_1 позов підтримав, вказав, що дійсно в шлюбі з відповідачкою вони придбали квартиру, кошти на яку дала його мати. Квартира була оформлена на дружину. На даний час остання відбуває покарання за вироком суду , їй призначено покарання у виді позбавлення волі та конфіскації майна. Оскільки їх син залишився лише на утримання позивача і має вади здоров`я, то просив при поділі майна відступити від рівності часток.

У судове засідання 29.05.2024 позивачі не з`явилися, їх інтереси представляє адвокат Кучерява Т.А. яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином за місцем перебування, її інтереси представляє адвокат Довгань Б.С. від якого надійшла заява про розгляд справи без їх участі, просив позовні вимоги задовольнити

Фактичні обставини встановлені судом

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15.06.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Радомишльського районного управління юстиції у Житомирській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 17).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

Згідно акту обстеження соціального стану від 14.02.2024 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 і самостійно виховує та утримує ОСОБА_2 (а.с. 18).

Згідно довідки КУ «Радомишльський психоневрологічний інтернат» Житомирської обласної ради від 21.02.2024 № 158 та копії трудової книжки ОСОБА_1 працював у вказаній установі з 2020 на посаді двірника (а.с. 19, 20).

Згідно довідки КУ «Радомишльський психоневрологічний інтернат» Житомирської обласної ради від 21.02.2024 № 157 ОСОБА_3 та копії трудової книжки працювала у вказаній установі з 2018 по 2020 (а.с. 21, 22).

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 366275290 від 17.02.2024 ОСОБА_3 є власником квартири адресою АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній сумісній власності (а.с. 23).

Згідно договору купівлі продажу квартири від 12.12.2014 ОСОБА_5 придбала у власність квартиру що розташована в АДРЕСА_2 (а.с. 25).

Згідно договору купівлі продажу квартири від 12.07.2020 ОСОБА_5 продала квартиру що розташована в АДРЕСА_2 (а.с. 24).

Згідно договору купівлі продажу квартири від 15.08.2020 ОСОБА_3 придбала у власність квартиру що розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 219111321 від 05.08.2020 ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 27).

Згідно вироку Радомишльського районного суду Житомирської області від 08.02.2024, справа № 289/2540/23 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить їй на праві власності (а.с. 28-31).

Витяг з реєстру будівельної діяльності щодо інформації по технічній інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та технічний паспорт на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 виготовлено на ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 32, 33-40).

Загальна вартість квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 становить 454 453 грн., що підтверджується висновком про вартість майна від 12.02.2024 (а.с. 41-52).

Згідно медичних документів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має захворювання хребта, грудної клітини (а.с.91-98).

Згідно довідки КП «Благоустрій міста» Радомишльської міської ради від 10.04.2024 № 36 ОСОБА_1 працює у вказаному комунальному підприємстві з посадовим окладом 9334 грн. (а.с. 99).

Згідно копії ухвали Житомирського апеляційного суду від 20.05.2024, справа № 289/2523/23, апеляційне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої на вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 08.02.2020 у зв`язку з відмовою обвинуваченої від апеляційної скарги.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що квартира у якій проживає її син ОСОБА_1 з онуком була придбана за її кошти, які свідок отримала від продажу своєї квартири за кілька днів до того, отримані кошти подарувала сину, але квартиру зареєстрували на ОСОБА_3 .

Законодавство, що підлягає застосуванню

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України та ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Поняття права власності визначено у ст. 316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини 1 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до приписів статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. За положеннями ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини другої статті 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Оцінка доводів сторін, мотиви застосування норм права та висновки суду по суті спору

Зазначені вище норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Зі змісту позовних вимог слідує, що позивач просить у порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 2/3 частини у справі власності на спільно нажите майно подружжя, а відповідачці залишити 1/3 частину у праві власності на майно.

Щодо віднесення майна (квартири) до спільної власності подружжя , то суд вважає вказану обставину доведеною як фактом придбання квартири під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , так і змістом договору купівлі-продажу та позицією відповідачки щодо визнання цих обставин. Оскільки підстав для спростування презумпції спільності майна подружжя не встановлено, суд вважає обгрунтованим як віднесення квартири до об`єктів спільного майна подружжя так і можливість її поділу між сторонами шляхом визнання права часткової власності на неї за обома співвласниками.

Водночас, в обґрунтування своїх позовних вимог в частині відступлення від рівності часток, позивач вказує на те, що їх дитина проживає разом із ним, син потребує постійного лікування, оскільки має захворювання грудної клітини та хребта, а відповідачка, в свою чергу, відбуває покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.

Однак суд не вбачає підстав, визначених з ч. 2 ст. 70 СК України для відступу від рівності часток. Так, позивачем надано медичні довідки наявності захворювання в сина, проте ці обставини не можуть бути єдиною підставою для збільшення частки ОСОБА_1 у праві власності за відсутності інших підстав, визначених ст. 70 СК: ухилення відповідачки від участі в утриманні дитини, знищення, приховування чи пошкодження спільного майна тощо. Проживання дитини з позивачем, з огляду на приписи статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 02 березня 2020 року № 448/1722/16-ц.

Крім того, суд враховує, що збільшення частки позивача у праві власності на майно за рахунок частки відповідачки, враховуючи визнання нею позовних вимог, може бути також спрямоване фактично на зменшення обсягу конфіскованого за вироком суду майна відповідачки, що також не може вважатися дотриманням принципу добросовісності як одного з фундаментальних принципів цивільного права (згідно позицій, неодноразово застосованих Верховним судом в Постановах від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19, від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 тощо).

Згідно частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (частина п`ята статті 206 ЦПК України).

Із наведених норм слідує, що вирішуючи питання про прийняття визнання позову, суд має перевірити наявність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Таких же висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність у даному випадку визначений статтею 70 Сімейного кодексу України підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, то суд не може прийняти визнання позову відповідачем в частині визначення часток подружжя у розмірах 2/3 (позивачу) та 1/3 (відповідачу).

Суд також критично ставиться до показів свідка ОСОБА_5 (матері позивача) в тій частині, що виключно за її кошти було придбано квартиру, належну сторонам, оскільки суду не було надано жодних належних доказів дарування власних коштів свідком ОСОБА_1 перед придбанням квартири ОСОБА_3 , а крім того самі по собі доводи про придбання квартири виключно за кошти позивача, подаровані йому матір`ю, суперечать підставам позову, адже в такому випадку квартира може вважатися особистою власністю ОСОБА_3 , а не спільною власністю подружжя, як це доводив у суді сам позивач. Крім того, саме собою посилання на те, що договір купівлі-продажу квартири, належної на праві особистої власності свідку, був укладений за кілька днів до договору, на підставі якого відповідач набула право власності на спірну квартиру, не є достатнім фактом сплати свідком чи позивачем особистих коштів за придбану квартиру.

Суд також приходить до висновку, що наявність вироку щодо ОСОБА_3 з одним з покарань у виді конфіскації її майна не може бути підставою відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, враховуючи той факт, що конфіскація може бути застосовано тільки щодо частки засудженої ОСОБА_3 і право власності ОСОБА_6 не може цим порушуватися.

Судом також не вирішується жодного питання щодо зняття арешту з арештованого майна (квартири), оскільки вищевказаних вимог позивач не заявляв, а тому суд не залучав до участі в справі інших осіб.

Отже, виходячи з рівності часток та обраного позивачем способу захисту свого порушеного права як співвласника майна, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, визнавши придбану сторонами в період шлюбу квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , тобто позовні вимоги суд задовольняє частково.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2272, 26 грн., з розрахунку: 227226,50 грн.* 3408,39 грн. / 340839грн., де 227226,50 грн. оцінка частини майна, 3408,39 грн. розмір сплаченого судового збору, 340839 грн. оцінка заявлених позовних вимог на 2/3 частини майна).

Інших заяв і клопотань, пов`язаних з розподілом судових витрат до суду від учасників справи не надходило.

Керуючись ст.ст.2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 76-81, 83, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 6, 13, ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 60, 61,68, 69, 70,71 СК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 362, 372 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та визначення частки власності у спільному сумісному майні подружжя з відступленням від рівності долей - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 , іншу частину вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 2272, 26 грн. (дві тисячі двісті сімдесят дві) гривні 26 коп.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складене судом 03.06.2024.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя П.В. Миколайчук