Справа № 308/3539/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачука О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкаря В.П.

представника позивачки адвоката Бирковича О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, про визнання права власності на майно

ВСТАНОВИВ

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом у якому зазначає, що 27.05.2013 року згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 230500 грн., суму індексу інфляції, відсотків за користування грошовими коштами, пеню у розмірі 142039,88 грн., та 10000 грн. як відшкодування моральної шкоди. Усього разом сума боргових зобов`язань становить 384359,88 грн. 25.07.2013 року за вказаним рішенням Ужгородським міськрайонним судом видано виконавчий лист № 2-7032/11, на виконання якого 25.09.2017 року відкрито виконавче провадження № 39953776. В добровільному порядку рішення суду боржниками не виконується. 13.03.2014 року державним виконавцем здійснено опис та арешт належного відповідачці ОСОБА_2 майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: нежитлової будівлі майстерні, загальною площею 359,9 кв.м., яке знаходиться у незадовільному стані. Державним виконавцем це приміщення передано позивачці ОСОБА_1 на відповідальне зберігання.

Посилаючись на положення ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», та те, що боржник у добровільному порядку не погасив наявну заборгованість, грошові кошти, на які можна звернути стягнення відсутні, позивач зазначає, що вона хоче отримати у власність арештоване та описане майно, а саме: нежитлову будівлю (майстерню), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 359,9 кв.м., і такий спосіб захисту її порушених цивільних прав та інтересів відповідає тим, що визначені ч.2 ст. 16 ЦК України. А тому просить визнати за нею право власності на нежитлове приміщення майстерні, загальною площею 359,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати у сумі 243,60 грн.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позов, з наведених у такому підстав.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З наявних у матеріалах справи письмових запереченнях убачається , що представник просить розглянути справу без його присутності та присутності відповідача.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

У матеріалах справи наявні письмові заперечення представника відповідача проти позову, з яких убачається, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18.12.2014 року у справі № 2-7032/11 було скасоване рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.05.2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 230500 грн., суму індексу інфляції, відсотків за користування грошовими коштами та пені у розмірі 142039,88 грн., та 10000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, а також судових витрат у справі: 120,00 грн. витрат на ІТЗ, 1700,00 грн. сплаченого держмита і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позивачу в задоволенні цих вимог відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Крім того, відповідно до постанови головного державного виконавця Секерні Є.М. від 29.05.2014 року про повернення виконавчого документа виконавчий лист № 2-7032/11 виданий 25.07.2013 року повернуто в орган, що його видав Ужгородський міськрайонний суд. Відтак, відповідно до ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» ВП № 39953776 відносно ОСОБА_2 закінчено. Таким чином, відповідачка ОСОБА_2 не має жодних зобов`язань перед ОСОБА_1 , а тому будь-які підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Крім того, зазначив, що власником нежитлової будівлі (майстерні), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на яку позивачка просить визнати право власності за нею, є вже не ОСОБА_2 , а інша особа, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 72571466 від 08.11.2016 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 75641137 від 13.12.2016 року.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Судом встановлено, що згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.05.2013 року у справі № 2-7032/11 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих грошових коштів та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 безпідставно отримані грошові кошти в сумі 230500 грн., суму індексу інфляції, відсотків за користування грошовими коштами, пеню у розмірі 142039,88 грн., та 10000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати у справі, а саме: 120 грн. витрат на ІТЗ, 1700 грн. державного мита.

25.09.2013 року головним державним виконавцем Секерня Є.М., на виконання виконавчого листа № 2-7032/11 виданого 25.07.2013 року Ужгородським міськрайонним судом відкрито виконавче провадження № 39953882.

Разом з тим, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18.12.2014 року, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.05.2013 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 230500 грн., суми індексу інфляції, відсотків за користування грошовими коштами та пені у розмірі 142039,88 грн., 10000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, а також судових витрат у справі: 120,00 грн. витрат на ІТЗ, 1700,00 грн. сплаченого держмита скасовано, і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позивачу у задоволенні цих вимог відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

У вказаному рішенні суд апеляційної інстанції встановив, що кошти на придбання будівлі майстерні по АДРЕСА_1 від позивача були отримані ОСОБА_4 та у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів, суми індексу інфляції, відсотків, пені, а також моральної шкоди з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовив.

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18.12.2014 року залишено без змін та набрало законної сили 18.12.2014 року.

Таким чином, у відповідача ОСОБА_2 відсутні зобов`язання перед позивачем у зазначених нею правовідносинах.

Також судом встановлено, що згідно постанови головного державного виконавця Секерні Є.М. від 29.05.2014 року, виконавчий лист № 2-7032/11 виданий 25.07.2013 року Ужгородським міськрайонним судом повернуто до Ужгородського міськрайонного суду, на підставі ч.1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, у зв`язку з тим, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області № 712/2-7032/2011 від 07.05.2014 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.05.2013 року, на підставі якого видано виконавчий лист, що пред`явлений до виконання.

Окрім того, суд уважає за необхідне зазначити, що згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із заходів примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) було врегульовано порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника.

Положеннями вказаної статті передбачалося, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Однак, законом не передбачено можливості визнання за стягувачем права власності на майно належне боржнику за позовом стягувача.

Порядок звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні регламентовано Законом України «Про виконавче провадження», яким передбачено інший порядок набуття стягувачем права власності на майно боржника, у рахунок погашення зобов"язань боржника у ході виконання судового рішення.

При цьому, як встановлено в ході розгляду справи, рішення суду від 27.05.2013 року, на виконання якого було відкрито виконавче провадження № 3995377 скасоване в частині стягнення грошових коштів з відповідача ОСОБА_2 та виконавче провадження є завершеним.

Посилання позивача на наявність накладеного арешту на вищезазначене майно є необгрунтованим, оскільки з 29.05.2014 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-7032/11 виданого 25.07.2013 року Ужгородським міськрайонним судом є завершеним у зв"язку з поверненням виконавчого документа до органу, який його видав, згідно із статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), а відповідно до приписів ч.1 ст. 50 вищезазначеного Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Крім того, в ході розгляду справи, згідно наданих відповідачем витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 72571466 від 08.11.2016 року та № 75641137 від 13.12.2016 року встановлено, на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. за реєстровим № 1954 та договору купівлі-продажу від 09.12.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дурневич Н.М. за реєстровим № 2159 власником нежитлового приміщення, майстерні, загальною площею 359,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 .

Позивач та її представник не скористалися правом визначеним ст.51 ЦПК України та не залучили до участі у справі у якості співвідповідача , або ж не замінили на належного відповідача особу яка є власником нежитлового приміщення, майстерні, загальною площею 359,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до правил ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини висловлену у п.29 Рішення від 09.12.1994р. у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) у якому суд зазначив, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11,15,16 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору міський відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, про визнання права власності на майно відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук