РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/24170/23

Провадження № 22-ц/4815/1085/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Курлапова Микити Дмитровича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В грудні 2023 року представник Акціонерного товариства «Акцент-банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просить суд стягнути з відповідача на користь АТ Акцент - Банк заборгованість за кредитним договором №б/н від 08.04.2016 року у розмірі 111 924,29 грн. станом на 18 жовтня 2023 року, яка складається з наступного: 67249,56 грн. - заборгованість за кредитом; 44674,73 грн. - заборгованість по відсотками з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того просить стягнути судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 2684,00 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 67249,56 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент Банк» сплачений судовий збір в розмірі 1610,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Курлапов Микита Дмитрович подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

Зазначає, що судом першої інстанції в описовій частині рішення не було зазначено пояснень Відповідача та (чи) його представника, а мотивувальна частина рішення не містить обґрунтування щодо кожного доводу Відповідача та (чи) його представника.

Вказує, що при визначенні заборгованості суд власних розрахунків не навів, а з виписки по рахунку відповідача та розрахунку банку вбачається, що сума переплати становить 511032,68 грн. Крім того, тіло кредиту збільшувалось за рахунок відсотків, а платежі не зараховувались на погашення або спрямовувались на погашення непогоджених відсотків. Відтак вважає, що фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти добровільно повернуті банку у повному обсязі.

Стверджує, що докази використання процедури досудового врегулювання спору банком відсутні серед матеріалів справи, а сам факт не доведено.

Також зазначає, що Судом не було дотримано обов`язку здійснення перевірки (з`ясування) відносно представника Позивача його цивільної процесуальної дієздатності та обсягу повноважень, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того вказував про неврахування судом того, що в період військового стану кредитор повинен списати заборгованість нараховану за ст. 625 ЦК України, неустойку та інші платежі.

Посилаючись на висновки Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №666/4957/15-ц стверджує, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Просив скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2024 року у справі №569/24170/23 частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-банк» заборгованості за кредитом в розмірі 67249,56 грн. та стягнення з Відповідача на користь Акціонерного товариства «Акцент-банк» судового збору в розмірі 1610,40 грн.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надійшов.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню до виконання як договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно вимог частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частини першої статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що: «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».

Судом встановлено, що відповідач 08 квітня 2016 року підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 08.04.2016р. за якою відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на банківську картку.

У анкеті заяві стверджується, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг (далі - договір), що підтверджується підписом у заяві.

З наданої позивачем виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та погашав заборгованість.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 станом на 18.10.2023 року, становить у розмірі 111924,29 грн., яка складається з наступного:

- 67249,56 грн. - заборгованість за кредитом;

- 44674,73 грн. - заборгованість по відсотках;

З урахуванням встановленого та вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність виконання боржником зобов`язання повернути фактично отриману суму кредитних коштів.

Разом з тим, встановивши, що анкета-заява не містить відсоткової ставки, а Умови та правила надання банківських послуг в АТ «А-Банк» не підписані та не погоджені відповідачем, суд першої інстанції правильно констатував про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками.

Оскільки сума заборгованості за розрахунком позивача складена з урахуванням нарахованих відсотків, які відповідач не погоджував, то колегія суддів вважає, що потрібно встановити, яку суму коштів використав відповідач та скільки коштів вніс на рахунок для закриття заборгованості по кредитному ліміту.

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 02.04.2021 року заборгованість була відсутня, а відтоді й до 21.06.2022 року відповідач на погашення заборгованості вніс 141856,51 грн. (колонка 12 розрахунку заборгованості).

Водночас з виписки по рахунку вбачається, що відповідач продовжував користуватися кредитним лімітом і з 02.04.2021 до 30.08.2021 року підтверджені витрати по картці становлять 186095,68 грн.

Таким чином підтверджена заборгованість по кредитному ліміту становить 44239,17 грн. як різниця між сумою внесених відповідачем коштів та сумою витрат розрахованих з моменту виникнення заборгованості.

Отже вимоги позивача в частині стягнення тіла кредиту є частково обґрунтованими на суму 44239,17 грн.

Щодо підтвердження повноважень представника позивача колегія виходить з наступного.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (частина сьома статті 177 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи уповноваженої на це законом, установчими документами (частина третя статті 62 ЦПК).

Як вже встановлено у грудні 2023 року представник АТ «Акцент-Банк» Шкапенко О. В. звернувся до суду з даним позовом.

На підтвердження своїх повноважень ОСОБА_2 долучено до позовної заяви довіреність № 22939404-К-Н-О від 17 березня 2021 року, підписану головою правління АТ «Акцент-Банк» Кандауровим Ю. В.

Відповідно до указаної довіреності повірений ОСОБА_2 уповноважений представляти інтереси довірителя АТ «Акцент-Банк», зокрема, в місцевих та апеляційних судах всіх спеціалізацій з усіма правами, які надано законодавством позивачу, у тому числі підписувати та подавати позовні заяви.

Довіреність є чинною до 15 березня 2024 року.

Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України, юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Частинами третьою, четвертою статті 131-2 Конституції України встановлено, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно з частиною другою статті 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справи ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина шоста статті 19 ЦПК України на момент подання позову).

Ціна позову у цій справі становить 111924,29 грн. що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подання позову.

Отже указана справа є малозначною відповідно до закону, тому представником сторони у ній може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, та повноваження якої підтверджуються довіреністю.

Відтак, представництво АТ «Акцент-Банк» у суді першої інстанції на підставі довіреності № 22939404-К-Н-О від 17 березня 2021 року, якою АТ «Акцент-Банк» в особі голови правління Кандаурова Ю. В. уповноважено ОСОБА_2 бути представником товариства, підписувати та подавати позовну заяву, не суперечить вимогам цивільного процесуального закону.

Доводи апелянта про відсутність доказів досудового врегулювання спору не заслуговують на увагу, оскільки позов у цій справі було заявлено у грудні 2023 року, коли норма частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яка встановлювала обов`язок кредитора здійснювати досудове врегулювання спору, втратила чинність.

Також є недоречними доводи апеляційної скарги про обов`язковість списання відповідачу нарахувань здійснених кредитором у період військового стану та недопустимість стягнення нарахувань пов`язаних з обслуговуванням кредиту, оскільки таких вимог банком не заявлялось.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого тіла кредиту.

У відповідності до ч.13 ст.141 ЦПК України підлягає зміні рішення суду і в частині розподілу судових витрат.

В зв`язку з частковим задоволенням позову (39.53%) на відповідача покладається судовий збір за його подачу в розмірі 1060 грн. 98 коп. (2684х39.53%), а в зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (34,22%) на позивача покладається судовий збір за її подачу в розмірі 1102 грн. 15 коп. (3220,80х34,22%).

Таким чином, з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 41 грн. 17 коп. (1102,15 1060,98).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Курлапова Микити Дмитровича задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2024 року в оскаржуваній частині змінити, зменшивши розмір стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» заборгованість за кредитом з 67249,56 грн. на 44239,17 грн.

В решті оскаржене рішення залишити без змін.

Здійснити перерозподіл судових витрат стягнувши з Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» на користь ОСОБА_1 41 гривню 17 копійок судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.