Ухвала

Іменем України

09 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 761/14493/18

провадження № 61-15476ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року у складі судді: Саадулаєва А. І., та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Немировської О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_4 про стягнення збитків.

Позов мотивований тим, що позивачка ОСОБА_1 є власницею 1/10 частки квартири АДРЕСА_1 . Указана квартира з червня 2003 року без згоди позивачки надавалася в оренду посольству США, проте жодних доходів від такої оренди вона не отримувала до 11 серпня 2017 року, коли в договір оренди були внесені зміни, якими позивачку та її матір записано як орендодавців.

Таким чином, у період з червня 2003 року по серпень 2017 року позивачці завдані збитки у формі неотриманого доходу за договором про надання квартири в оренду у розмірі 81 250 дол. США, які вона просить стягнути з відповідачки ОСОБА_5 , яка виконуючи повноваження за довіреністю від імені ОСОБА_6 , укладала договори оренди та додаткові угоди до нього, а тому на підставі статей 1190 та 543 ЦК України вона має відповідати як солідарний боржник перед позивачем.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:

стягнути з ОСОБА_4 на її користь завдані збитки у сумі 3 098 956,25 грн, що є еквівалентом 81 250,00 дол. США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

06 грудня 2010 року (реєстрація шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_7 ) ОСОБА_8 уклала шлюбний контракт з ОСОБА_7 , відповідно до умов якого: «За основу свого союзу подружжя прийняло режим роздільності майна у тому вигляді, як його запроваджено статтями 1536 - 1543 Цивільного кодексу»; «кожен з членів подружжя збереже власність, управління, користування і вільне розпорядження рухомим і нерухомим майном, яке йому належить у теперішній час, і тим майном, яке з`явиться у подальшому житті з будь-яким статусом»; «депозитні готівкові кошти або ті, що знаходяться на поточному рахунку, належатимуть тому з членів подружжя, котрий є власником рахунку чи депозиту». Відповідно до п. А статті 4 Договору оренди квартири 8-292-ОВО-339 (наявний в матеріалах справи) кошти в рахунок орендної плати перераховувались посольством США на банківський рахунок, належний ОСОБА_9 , а згідно з положенням згаданого шлюбного контракту: Таким чином, подружжя скористались своїм правом і встановило шлюбним договором режим роздільної власності подружжя щодо всього майна. Режим роздільності означає, що майно, набуте в шлюбі кожним з подружжя, є його особистою власністю, якою він в праві володіти, користуватись і розпоряджатись на власний розсуд. При цьому спільна сумісна власність не виникає;

суд вважав, що позивачкою не доведено, що відповідачка у цій справі мала відношення до порушення прав позивача та могла вплинути на відновлення порушених прав позивача;

твердження позивача про те, що відповідач, діючи за довіреністю від імені ОСОБА_14 при укладанні договору оренди квартири повинна була отримати згоду у позивача, а тому укладення договору без її згоди порушило її права, не відповідає дійсності та не співвідноситься ні з вимогами цивільного законодавства, ні з обставинами справи.

твердження позивача про те, що у ОСОБА_11 виник солідарний обов`язок із ОСОБА_7, є хибним, не ґрунтується на жодних нормах права.

так, у своїй позовній заяві позивачка вказує на те, що порушення її прав (завдання збитків) розпочалось 01 червня 2003 року, проте, в зазначений період мати позивачки перебувала з 06 вересня 1999 року по 14 жовтня 2009 року у зареєстрованому шлюбі з громадянином Франції ОСОБА_7 . Цей шлюб розірваний судовим рішенням Касаційного Суду в Парижі від 14 жовтня 2009 року. З чого можна зробити висновок, що кошти, які отримував на власний банківський рахунок колишній чоловік матері позивача, були об`єктом їх спільної власності і відповідачка не мала до них жодного відношення.

позовна заява ОСОБА_1 не містить жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на підстави, за яких може наставати відповідальність за завдану шкоду позивачу з боку відповідачки, у зв`язку із чим, суд зробив висновок, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року - залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що внаслідок протиправних дій відповідачки, яка діяла за довіреністю в інтересах ОСОБА_14 та самого ОСОБА_6 , їй було завдано збитків у вигляді неотриманої орендної плати, яка зараховувалася на картку ОСОБА_6 , та до якої відповідачка має доступ. Вважала, що відповідач діяла неправомірно разом із ОСОБА_14 підписуючи договори оренди, оскільки знала про належність позивачці та її матері часток у квартирі, яку передавали в оренду;

за загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить протиправність дій, наявність шкоди та її розмір й причинно-наслідковий зв`язок. Позивач зазначене не довела;

стверджуючи про протиправність дій ОСОБА_12 позивачка указує, що відповідач достовірно знала про те, що співвласницею квартири є позивачка, проте все одно підписала договір оренди, у якому вказана неправдива інформація про те, що ОСОБА_14 - її довіритель, є єдиним власником квартири і права третіх осіб договір не порушує. Колегія суддів відхилила вказані доводи скаржника як безпідставні з огляду на те, що ОСОБА_8 діяла в порядку представництва ОСОБА_6 на підставі довіреності. Правовідносини, що склались фактично стосуються укладення договору оренди квартири без згоди всіх співвласників, та позбавлення їх права на частину орендної плати. Відповідно до частини першої статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Обов`язок з відшкодування збитків, завданих неотриманням орендної плати за свою частку квартири, виник у ОСОБА_6 , який є стороною договорів оренди квартири та в порушення прав позивачки одноособово отримував гроші за надання квартири в оренду. Факт обізнаності/необізнаності ОСОБА_11 про права позивачки на частку від орендної плати та/або власність позивачки на частину орендованої квартири не створює для неї обов`язків з відшкодування шкоди, завданої укладенням договорів оренди без згоди позивачки;

посилання позивача на статтю 1190 ЦК України як на підставу для відповідальності саме ОСОБА_23 колегія суддів відхилила з огляду на таке. Відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. Для настання солідарної відповідальності у разі заподіяння шкоди необхідно встановити, що діяння заподіювачів шкоди були об`єднані спільним протиправним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій. При цьому у заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій заподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату. Як вбачається із обставин справи саме ОСОБА_14 , як сторона договору оренди був юридично відповідальним за те, що він одноособово отримував кошти від цієї оренди, незважаючи на те, що приміщення на праві власності окрім нього належало і іншим особам. Так, ОСОБА_14 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_27 на підписання договору оренди квартири. При цьому фактично договір був підписаний тільки ОСОБА_15 від імені та в інтересах ОСОБА_6 ;

доводи представника позивача про те, що ОСОБА_16 мала право на розпорядження рахунком ОСОБА_17 та розпоряджалась ним як до так і після його смерті, не свідчать про спричинення збитків позивачу з вини ОСОБА_11 , яка розпоряджаючись коштами за життя ОСОБА_17 також діяла не в своїх інтересах, а в інтересах власника цих коштів. Після отримання відповідачкою у спадщину права на частку в квартирі, до договору оренди були внесені зміни з зазначенням позивача, як особи що також передає в оренду свою власність;

за таких обставин колегія суддів не вбачала підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1190 ЦК України, оскільки спільності дій ОСОБА_11 та ОСОБА_6 в розрізі порушення прав позивачки на отримання частки доходу від надання квартири в оренду судом не встановлено. Відповідно не може бути застосована частина перша статті 543 ЦК України як підстава для пред`явлення позову саме до ОСОБА_24 як солідарного боржника.

ОСОБА_1 20 листопада 2024 року через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що 21 жовтня 2024 року на електронну адресу представника надійшов повний текст постанови апеляційного суду, що підтверджується копією надісланого на адресу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчук Н. П., супровідного листа про направлення оскаржуваної постанови від 21 жовтня 2024 року, який додано до касаційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2023 року у справі № 753/23331/16-ц; від 27 травня 2021 року у справі N 761/12945/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

рішення суду першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню в зв`язку з порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, які, зокрема, але не виключно, полягають у незастосуванні судами до правовідносин, що склалися, положень статті 1190 ЦК України без урахування висновку щодо застосування вказаної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 753/23331/16-ц;

в силу положень статей 358, 359 ЦК України розпорядження квартирою повинно відбуватися за згодою всіх співвласників квартири, а отримані прибутки від розпорядження спільним майном, які також є спільними, мають розподілятись між співвласниками квартири;

у справі ОСОБА_14 та ОСОБА_16 вчинили різні дії щодо об`єкта нерухомого майна, саме сукупність цих дій та їх взаємопов`язаність стали підставою для завдання шкоди ОСОБА_1 . При чому характер дій кожного з заподіювачів шкоди у цій справі унеможливлює визначити ступінь вини кожного з них. Той факт, що ОСОБА_14 , а також в подальшому відповідачка, діючи за довіреністю, укладали договір оренди квартири з дипломатичною установою без погодження з позивачкою, як з співвласником квартири, визнано стороною відповідача, а також підтверджується текстом договору оренди. Факт заволодіння та користування всіма коштами від оренди всієї квартири як ОСОБА_14 та і ОСОБА_15 підтверджується матеріалами справи, зокрема, виписками по рахунку;

коштами, що надходили на банківський рахунок ОСОБА_14 від оренди квартири, відповідачка розпоряджалася на свою користь, використовуючи картковий рахунок, відкритий на її ім`я, протягом всього часу здавання квартири в оренду. Самі по собі довіреності, що видавалися ОСОБА_7 на ім`я відповідачки стали таким собі інструментом для отримання коштів від оренди, в тому числі коштів, що належать ОСОБА_1 , оскільки останні роки свого життя ОСОБА_14 був прикутий до ліжка і не міг особисто підписати договір оренди;

стороною відповідачки також визнана та обставина, що відповідачці було достеменно відомо, що частина квартири належить на праві власності ОСОБА_1 . Отже, у відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України є обставинами, що не потребують доведенню у цій справі. Таким чином, ОСОБА_14 надав довіреність, а ОСОБА_16 вчинила дії для укладення договору оренди та підписала договір оренди квартири співвласником якої є позивачка, без погодження з позивачкою, вказавши у пункті з метою подальшого користування коштами, що знаходять за оренду від частини квартири позивачки;

судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що: ОСОБА_9 та відповідачці було достеменно відомо про те, що власницею частини квартири є ОСОБА_1 ; позивачці завдано шкоду, яка полягає у невиплаті їй її частини орендної плати; відповідачка разом із ОСОБА_7 використовували всі кошти на свою користь протягом всього часу оренди: як до видачі ОСОБА_7 довіреності на її ім`я, так і після видачі такої, як до укладення шлюбу з ОСОБА_7 , так і під час перебування у шлюбі з ним, а також після смерті ОСОБА_6 ; відповідачка від імені ОСОБА_6 уклала договір оренди у статті 5 якого вказано неправдиву інформацію про те, що ОСОБА_14 є єдиним власником квартири;

ОСОБА_14 та відповідачка спільно завдали шкоди позивачці взаємопов`язаними сукупними діями, при чому результат їх шкідливих діянь є неподільний, а тому у ОСОБА_11 відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України виник солідарний обов`язок із ОСОБА_7 відновити порушенні права позивачки. Саме до таких висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 753/23331/16-ц за аналогічними обставинами;

як ОСОБА_14 , так і відповідачка однозначно розуміли, що права на частину орендної плати, пропорційну частці ОСОБА_1 , вони не мали, що незаконно і безпідставно розпоряджаються її частиною коштів, виручених від оренди. Для правової кваліфікації дій відповідачки як заподіяння шкоди, важливим та визначальним є те, що вона безпосередньо вчинила дії, які потягли за собою заподіяння шкоди. І тут навіть не важливо в своїх інтересах, інтересах третьої особи ( ОСОБА_14) чи в спільних з ним інтересах вона діяла. Має значення те, що саме її діями, які виразились в підписанні договорів оренди на квартири, частина якої їм не належить, була заподіяна шкода.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 20 грудня 2001 року ОСОБА_14 та ОСОБА_19 подарували ОСОБА_1 , 1/10 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2009 року у цивільній справі № 2-4535/09 вимоги ОСОБА_1 було задоволено в повному обсязі. Вирішено вселити її у квартиру АДРЕСА_1 ; визначено порядок користування вказаною квартирою, за яким їй у користування було виділено дитячу кімнату площею 34,31 кв. м, а коридори, санвузли, душові кімнати, ванну кімнату, кухню-столову, кладову - залишено у спільному користуванні; зобов`язано ОСОБА_20 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року у справі № 2610/19773/2012 поділено спільне майно подружжя, а саме:

визнано за ОСОБА_19 право власності на 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 ;

визнано за ОСОБА_7 право власності на 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 ;

визнано за ОСОБА_19 право власності на 1/2 частини критої автомобільної стоянки АДРЕСА_2 ;

визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частини критої автомобільної стоянки АДРЕСА_2 .

06 грудня 2010 року (реєстрація шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_7 ) ОСОБА_8 уклала шлюбний контракт з ОСОБА_7. Відповідно до умов якого:

«за основу свого союзу подружжя прийняло режим роздільності майна у тому вигляді, як його запроваджено статтями 1536 - 1543 Цивільного кодексу»;

«кожен з членів подружжя збереже власність, управління, користування і вільне розпорядження рухомим і нерухомим майном, яке йому належить у теперішній час, і тим майном, яке з`явиться у подальшому житті з будь-яким статусом»;

«депозитні готівкові кошти або ті, що знаходяться на поточному рахунку, належатимуть тому з членів подружжя, котрий є власником рахунку чи депозиту».

Згідно договору оренди квартири, укладеного 09 квітня 2013 року між ОСОБА_7 , від імені якого діяла за довіреністю відповідачка у цій справі, і США, представленими ОСОБА_25 з Посольства Сполучених Штатів Америки в м. Києві, квартира передавалась в оренду для використання як дипломатична установа США для будь-яких інших цілей відповідно для потреб Орендаря. Вартість оренди становила 60 000 дол. США на рік на умовах передоплати один раз на три місяці на відповідний рахунок ОСОБА_17 . Строк оренди становив 3 роки, починаючи з 01 травня 2013 року до 30 квітня 2016 року.

29 квітня 2016 року до вказаного договору оренди було внесено поправку № 1, відповідно до якої строк дії договору було продовжено на 6 років - до 30 квітня 2022 року. Суму орендної плати було змінено на 50 000,00 дол. на рік.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 помер.

Суди встановили, що як спадкоємиця після смерті чоловіка ОСОБА_6 , ОСОБА_16 у спадок отримала право на 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 .

Суди встановили, що після смерті ОСОБА_17 і вступу у спадщину ОСОБА_26, 11 серпня 2017 року до чергового договору оренди квартири були внесені відповідні поправки, за якими ОСОБА_1 та ОСОБА_19 було включено як орендодавців і вони почали отримувати з того часу за цим договором орендну плату.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16 (провадження № 11-1459апп18) вказано, що:

«101. У представництві розрізняють внутрішні і зовнішні правовідносини.

102. Внутрішні правовідносини виникають між представником і особою, яку представник представляє. Так, діючи від імені особи, яку він представляє, представник повинен діяти добросовісно та розумно (пункт 6 статті 3 ЦК України). Якщо між особою та її представником відсутні договірні правовідносини щодо представництва, то в разі порушення представником обов`язків діяти добросовісно та розумно, особа, яку представляє представник, вправі вимагати від нього відшкодування шкоди за правилами глави 82 ЦК України. Якщо представник діє на виконання договору доручення, між представником і особою, яку він представляє, виникають договірні правовідносини. Водночас особа, щодо якої представник вчиняє правочин від імені того, кого він представляє, не є учасником внутрішніх правовідносин.

103. Зовнішні правовідносини виникають між особою, яку представник представляє, та особою, щодо якої вчиняється правочин. Відповідно до статті 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Отже, представник не є ані стороною правочину, який він вчинив від імені особи, яку він представляє, ані учасником зовнішніх правовідносин».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 (провадження № 61-5932сво22) вказано, що:

«глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі;

з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва;

видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України».

Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим (частина перша статті 1190 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі № 6-168цс13 зроблено висновок по застосуванню статті 1190 ЦК України та вказано, що особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

За таких обставин, встановивши, що відсутні підстави для стягнення шкоди з відповідачки ОСОБА_21 як представника ОСОБА_22 , суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 20 вересня 2023 року у справі № 753/23331/16-ц; від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков