ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1065/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №700/541/22 Категорія: 331060000 Бесараб Н.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Василенко Л.І.

секретар Матюха В.І.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1

заінтересована особа: Головне управління пенсійного фонду України в Черкаській області

представник заінтересованої особи ОСОБА_2

особа, що подала апеляційну скаргу представник Головного управління пенсійного фонду України в Черкаській області Диптан Юлія Вахтангівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління пенсійного фонду в Черкаській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

У заяві зазначено, що 31.05.2021 року ОСОБА_1 звернулася до управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №12 Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою про призначення пенсії за віком із його зменшенням на підставі ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Починаючи з грудня 1988 року і по даний час вона проживає в селищі Лисянка, яке рішенням КМУ УРСР від 23.07.1991 року внаслідок аварії на ЧАЕС було віднесено до четвертої зони посиленого радіологічного контролю. Так, як вона більше 4 років прожила у зоні посиленого радіологічного контролю, їй 10.05.1995 року було видано посвідчення потерпілого категорії 4 серії НОМЕР_1 .

Відділ обслуговування громадян №12 головного управління пенсійного фонду України в Черкаській області своїм листом від 01.07.2021 року №2300-0215-8/38094 повідомив про відмову їй у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання у зоні посиленого радіологічного контролю.

Вважаючи дії ГУПФ Черкаської області незаконними, вона 20.01.2022 року звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила визнати протиправним і скасувати рішення ГУПФ в Черкаській області, оформлене листом від 01.07.2021 року щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак у задоволенні адміністративного позову було відмовлено через недоведення факту проживання на території зони посиленого радіологічного контролю.

З огляду на те, що встановлення факту проживання у зоні посиленого радіологічного контролю має значення для неї та потрібне для оформлення різного роду компенсацій та пільг заявник просила встановити факт постійного проживання на території зони посиленого радіологічного контролю за період з 30 грудня 1988 року по 13 лютого 1992 року.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 у період з 30.12.1988 року по 13.02.1992 року.

Рішення районного суду мотивовано тим, що під час розгляду заяви в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 хоч і не була зареєстрована у смт. Лисянка Лисянського р-ну Черкаської області, однак фактично проживала в даному населеному пункті в спірні періоди.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що дана обставина підтверджується актом фактичного місця проживання особи, що посвідчений депутатом Лисянської ОТГ Звенигородського р-ну Черкаської області Койданом С.В., показами свідків, довідкою виконавчого комітету Лисянської селищної ради Черкаської області від 03.08.2022 року № 1939, будинковою книгою для прописки (реєстрації) громадян, медичною карткою амбулаторного хворого, виданої на ім`я ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник Головного управління пенсійного фонду України в Черкаській області Диптан Ю.В. просить скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2024 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи суд не врахував, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази знищення чи втрати ОСОБА_1 документа, який підтверджував факт її проживання на території посиленого радіоекологічного контролю. Заявник зобов`язана була належним чином зареєструвати своє місце проживання, що не було враховано судом при ухваленні спірного рішення.

Всі враховані під час прийняття рішення докази не є документами, які підтверджують факт проживання на території радіоактивного забруднення у період з 30 грудня 1988 року по 13 лютого 1992 року, таким чином районним судом не враховано вимог процесуального закону щодо належності та допустимості, достовірності та достатності доказів, а відтак прийнято помилкове рішення про наявність підстав для задоволення вимог заяви.

Крім того, зазначено, що в даному випадку існує спір про право, оскільки підтвердження обставини щодо проживання в смт. Лисянка, яке відносилось до території посиленого радіоекологічного контролю внаслідок радіоактивного забруднення через аварію на ЧАЕС дає право на призначення пенсії, тому такий спір повинен вирішуватися в порядку позовного провадження, що не було враховано районним судом.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_1 вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтовані і не дають підстав для скасування судового рішення.

Зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання особи за відповідною адресою, зазначивши, що встановлення цього факту має для неї юридичне значення і потрібне для оформлення різного роду компенсацій та пільг. При цьому, вона вже зверталася з адміністративним позовом до ГУПФ України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», однак в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в зв`язку з недоведеністю факту, що станом на 01 січня 1993 року заявник проживала 4 роки на території посиленого радіоекологічного контролю.

Встановлення юридичного факту про який просить заявник є передумовою для виникнення у неї в подальшому відповідних прав на оформлення різного роду компенсацій і пільг, тому не можна вважати, що в даному випадку наявний спір про право.

Відсутність реєстрації заявника в смт. Лисянка в період з 30 грудня 1988 року по 13 лютого 1992 року не є абсолютним підтвердженням про те, що ОСОБА_1 не проживала в зазначеному місці в зазначений період. Тому, вирішуючи справу, суд першої інстанції правильно врахував надані заявником докази та ухвалив законне рішення про наявність підстав для задоволення заяви.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При розгляді справи судом встановлено, що заявник звернулася до суду встановити факт, що має юридичне значення, а саме проживання ОСОБА_1 з 30 грудня 1988 року по 13 лютого 1992 року в АДРЕСА_1 .

На підтвердження свої вимог заявник надала акт фактичного місця проживання особи, що посвідчений депутатом Лисянської ОТГ Звенигородського району Черкаської області ОСОБА_3 та свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 08.06.2022 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де вказано, що дійсно фактично в період з 30.12.1988 року по лютий 1992 року проживала (без державної реєстрації місця проживання (прописки)) у АДРЕСА_1 разом з батьками: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з 10.04.1989 року, тобто після народження сина, вони мешкали за цією ж адресою (а.с. 4).

З матеріалів справи вбачається, а саме з довідки виконавчого комітету Лисянської селищної ради Черкаської області від 03.08.2022 року №1939, що ОСОБА_1 постійно проживала в смт. Лисянка Черкаської області з 14.02.1992 року по теперішній час, яке рішенням постанови КМУ №106 від 23.07.1991 року, внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, станом на 31.12.2014 року відноситься до четвертої зони - зони посиленого радіологічного контролю (а.с. 14).

У будинковій книзі для прописки громадян в АДРЕСА_1 наявна інформація у графі 2 щодо прописки (реєстрації) ОСОБА_1 , 1966 року народження за цією адресою з 14.02.1992 р.

Факт проживання ОСОБА_1 на території смт. Лисянка Черкаської області в період 30.12.1988 року по лютий 1992 рік підтверджується також медичною картою амбулаторного хворого виданої на ім`я ОСОБА_1 , посвідченням дитини, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2 від 1993 року, яке було видане на ім`я ОСОБА_9 .

При розгляді справи в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , які підтвердили той факт, що ОСОБА_1 з 30.12.1988 року по 13.02.1992 року проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як роз`яснено в пункті 1постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

У ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання -житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до вимог п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки не є визначальною обставиною.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з аналізу наведених норм можна дійти висновку, що законодавець не пов`язує місце проживання особи з місцем реєстрації даної особи, а ототожнює його з місцем проживання особи, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України надав належну оцінку наданим заявником доказам і не допустив порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Не приймаються до уваги посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 03.03.2021 року, справа № 368/849/19, постанову від 30.01.2020 року № 320/948/18, правові висновки якої обумовлені іншими обставинами. Так, фактичні обставини у цих справах є відмінним від обставин у справі, яка переглядається.

Колегія суддів наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Доводи скаржника, що суд першої інстанції не врахував рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02.03.2022 року у справі №580/584/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, яким у задоволенні позову відмовлено повністю, є безпідставними, оскільки у даному судовому рішення суд зазначив, що ОСОБА_1 проживає у смт. Лисянка Черкаської області лише з 14.02.1992 року Вказаний висновок суду ґрунтується на довідці Лисянської селищної ради від 14.05.2021 № 959, яка, в свою чергу, ґрунтується на даних будинкової книги, де відображені дані прописки (реєстрації) заявниці в АДРЕСА_1 .

В зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що законодавець не пов`язує місце проживання особи з місцем реєстрації даної особи, а ототожнює його з місцем проживання особи, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку, тому встановлення факту проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 з 30 грудня 1988 року по 13 лютого 1992 року в порядку окремого судового провадження у цій справі ухвалюється без врахування обставин, встановлених в рішенні Черкаського окружного адміністративного суду у справі №580/584/22 на підставі інших доказів, які не були предметом дослідження вказаного суду та є самостійною вимогою заявника.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Черкаській області слід залишити без задоволення, а рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 10 липня 2024 року.

Судді