Справа № 372/5429/24
Провадження 6-159/24
ухвала

Іменем України

09 грудня 2024 року Обухівський районний суд Київської області у складі: головуючої судді Висоцької Г.В., за участю секретаря судових засідань Куник О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою, в якій просила визнати судовий наказ №372/5429/24 від 07.10.2024 року таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 08.10.2024 року із застосунку «Дія» їй стало відомо про те, що Обухівським районним судом Київської області 07.10.2024 року було видано судовий наказ за заявою стягувача по справі - ОСОБА_3 стосовно стягнення з неї аліментів на користь останнього на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу) щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 04 жовтня 2024 року та до досягнення найстаршої дитини повноліття. Вона категорично не погоджується із даним судовим наказом з огляду на те, що існує рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 01.02.2017 року про стягнення аліментів на її користь із ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей. Рішення набрало законної сили, і на виконання рішення суду Енергодарським міським судом виданий виконавчий лист. Після повномасштабного вторгнення росії, вся родина виїхала до м. Запоріжжя і діти проживали разом з матір`ю та були взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи за однією адресою, що доводиться відповідними довідками. В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. 31.10.2024 року Ленінським районним судом подружжю було надано строк на примирення 1 місяць. ОСОБА_3 тривалий час офіційно не працює і будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав, весь період з моменту винесення рішення про стягнення аліментів до серпня 2024 року (кінцева дата розрахунку заборгованості) доньки сторін по справі перебували виключно на утриманні матері. Після того як ОСОБА_3 у вересні 2024 дізнався про дії дружини, направлені на примусове стягнення аліментів на утримання дітей, він самочинно, без згоди матері дітей та будь-якого її інформування 09 вересня 2024 року змінив місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вивіз їх до іншого міста, забрав документи з навчального закладу та перешкоджає контакту дітей з матір`ю. 17 жовтня 2024 року мати дітей звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до батька про відібрання дітей. На час видачі спірного судового наказу суду було не відомо, а стягувач не зазначив на те, що 2017 році вирішено питання стосовно стягнення аліментів на утримання спільних дітей саме з нього. На теперішній час в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебувають декілька справ з цими сторонами, в тому числі справа про відібрання дітей, справа про стягнення з батька дітей неустойки за несвоєчасну сплату аліментів, та інші вимоги, які є предметом спору в тих справах і мова йде саме стосовно виховання і утримання дітей. Все вищевикладене свідчить про відсутність боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_3

15.11.2024 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області заборонено приймати до виконання відділам державної виконавчої служби України або приватним виконавцям, а також Комунальному не комерційному підприємству «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради» якщо його не пред`явлено до виконання та зупинити виконання спірного судового наказу, виданого Обухівським районним судом Київської області 07 жовтня 2024 року по справі №372/5429724.

Сторони в судове засідання не з`явились.

Представниця заявниці подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, вимоги заяви підтримала, просила задовольнити.

Стягувач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, вчергове подав заяву про відкладення розгляду справи, докази поважності причин відкладення не надав суду.

Враховуючи обмежені строки розгляду заяви, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, і вважає за можливе розглянути дану справу без учасників процесу.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.

У силу ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є верховенство права.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ч. 1, 3 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Судовий наказ являється виконавчим документом (п. 1-1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як вбачається із ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, чи відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У частинах 2, 3 ст.160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Аналіз ст.181 Сімейного кодексу України свідчить про те, що аліменти стягуються в користь того з батьків разом з яким проживає дитина.

Судом встановлено, що Обухівським районним судом Київської області 07 жовтня 2024 року видано судовий наказ за заявою стягувача по справі - ОСОБА_3 стосовно стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь останнього на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу) щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 04 жовтня 2024 року та до досягнення найстаршої дитини повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області зроблено відповідний актовий запис № 67.

За час шлюбу у подружжя народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькій області зроблено відповідний актовий запис № 533, та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Орджонікідзевським Відділом державно і реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 351.

01 лютого 2017 року Енергодарським міським судом Запорізької області за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 винесено рішення щодо стягнення аліментів на користь позивачки з відповідача на утримання неповнолітніх дітей доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини із усіх видів заробітків (доходу) відповідача щомісяця, але не менш ніж 20 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 12.12.2016 року.

Рішення набрало законної сили і на виконання рішення суду, виданий виконавчий лист.

У лютому 2022 року стався відкритий воєнний напад російської федерації (рф) на Україну, 3 березня місяця 2022 року м. Енергодар Запорізької області, де проживали всі члени родини, було окуповано. Це є загальновідомими фактами і доведенню не підлягають.

Вся родина виїхала до м. Запоріжжя і діти проживали разом з матір`ю та були взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи за однією адресою, що доводиться відповідними довідками.

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. 31.10.2024 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя подружжю було надано строк на примирення 1 місяць.

Внаслідок невиконання батьком дітей рішення Енергодарського міського суду Запорізької області за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів на утримання доньок за період з 12 грудня 2016 року по 31 серпня 2024 року в розмірі 611108 грн. 57 коп.

Як зазначила заявниця, після того як ОСОБА_3 у вересні 2024 дізнався про дії дружини, направлені на примусове стягнення аліментів на утримання дітей, він самочинно, без згоди матері дітей та будь якого її інформування 09 вересня 2024 року змінив місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вивіз їх до іншого міста, забрав документи з навчального закладу та перешкоджає контакту дітей з матір`ю.

17 жовтня 2024 року мати дітей звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до батька про відібрання дітей (справа №334/8505/24).

За змістом ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тобто, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

На час видачі спірного судового наказу суду було не відомо, а стягувач не зазначив про те, що в 2017 році вирішено питання стосовно стягнення аліментів на утримання спільних дітей саме з нього.

В даному випадку стягнення із матері дітей аліментів на підставі судового наказу в примусовому порядку на утримання дітей, яким у примусовому порядку повинен сплачувати батько, не відповідає принципам законності та справедливості.

При цьому слід зазначити на те, що в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріджжя знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання дітей, а в провадженні Обухівського районного суду Київської області знаходиться справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей.

За обставинами даної справи між сторонами наявний спір, що було і є перешкодою для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу.

Наявність протиріч між батьками щодо місця проживання дітей, свідчить про відсутність у стягувача суб`єктивного права вимоги до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Згідно із ч. 2 ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

При цьому, словосполучення «або з інших причин» стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вбачається, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку стягнення із заявниці аліментів на підставі судового наказу в примусовому порядку на утримання дітей при наявності рішення суду про стягнення аліментів із стягувача на її користь на утримання тих самих дітей, а також спору щодо визначення місця проживання дітей, не відповідає принципам законності та справедливості.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про відсутність у ОСОБА_1 обов`язку сплачувати аліменти на утримання дітей за судовим наказаом, оскільки наявний спір щодо місця проживання дітей,у відповідності до положень статті 432 ЦПК України є підставою для визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу від 07.10.2024 року у справі № 372/5429/24 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу) щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 04 жовтня 2024 року та до досягнення найстаршої дитини повноліття.

За наявності підстав вказане питання повинно вирішуватися ОСОБА_3 шляхом подачі позову про припинення сплати аліментів з нього та стягнення аліментів з матері., оскільки у наказовому провадженні суд, із врахуванням наданих ОСОБА_1 дітей з одним із батьків.

Щодо стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу, а також по сплаті судового збору, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Заявницею в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії договору № 77 від 01.11.2024 про надання правової допомоги, додаткової угоди №1, акту прийому-передачі виконаних робіт, квитанції на суму 7000,00 гр.н.

Стягувач будь-яких доказів не співмірності витрат на правничу допомогу суду не надав, із заявою про зменшення витрат на правничу допомогу адвокатом до суду не звертався, а тому витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., а також витрати на сплату судового збору у розмірі 787,00 грн. підлягають стягненню із стягувача.

Керуючись ст.ст. 160, 173, 352-354, 432 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву задовольнити.

Визнати судовий наказ від 07 жовтня 2024 року, виданий Обухівським районним судом Київської області у справі N 372/5429/24 за заявою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 народженняб та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу) щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 04 жовтня 2024 року та до досягнення найстаршої дитини повноліття, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , судові витрати у розмірі 7 787 грн., які складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 7000 грн. та сплаченого судового збору у розмірі 787 грн.

Ухвала набирає чинності з моменту її підписання судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Суддя Г.В.Висоцька