Єдиний унікальний номер 725/3927/23
Номер провадження 2/725/463/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2024 року.Першотравневий районний суд м.Чернівці

в складі:

головуючої судді Вольської-Тонієвич О.В.,

при секретарі Кочут М.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Кусмарцева М.О.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представників відповідачки адвокатів Котович Ю.В., Хоміцької Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Кусмарцев М.О. звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна.

У позові посилався на те, що його довірителька ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2010 року проживала однією сім`єю із ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , в квартирі, яка належить її матері ОСОБА_4 .

За вказаною адресою позивачка та ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Хоча у зареєстрованому шлюбі вони не перебували, їх стосунки мали всі ознаки сім`ї, вони любили один одного, піклувалися один про одного, мали взаємні права та обов`язки по відношенню один до одного, спільно відпочивали, проводили дозвілля, мали спільні витрати тощо.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 спільно із ОСОБА_3 придбали транспортний засіб марки Фольксваген Гольф, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , за кошти в сумі 3900 доларів США, що становило 103 126 грн. Автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_3 , однак позивачка також користувалася ним, про що видано нотаріальну довіреність на право представлення інтересів з питань володіння, користування та експлуатації автомобіля, виданої на ім`я останньої 17.09.2022 року.

Рішення про придбання автомобіля ОСОБА_5 та ОСОБА_6 приймали спільно. Пропозицію щодо купівлі транспортного засобу, окрім цього, погодила і мати позивачки ОСОБА_4 , з якою ОСОБА_3 також радився.

Після оголошення воєнного стану на території України згідно Указу Президента від 24.02.2022, ОСОБА_3 був призваний добровільно під час мобілізації до лав Збройних Сил України.

Згідно сповіщення 1369 від 06.04.2023 ІНФОРМАЦІЯ_1 солдат ОСОБА_3 був захоплений у полон, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер внаслідок розтрощення стегон, ушкодження від вибухів та осколків.

У відповідності до свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданого 11.04.2023 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено актовий запис 825.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на частку автомобіля марки Фольксваген Гольф, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , який був придбаний за час спільного проживання позивачки та покійного ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. У зв`язку із цим, ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті свого цивільного чоловіка.

Іншим спадкоємцем майна померлого є його мати відповідачка по справі ОСОБА_7 . Однак у ході усного спілкування ОСОБА_7 фактично не визнала право позивачки на спірний транспортний засіб, у результаті чого ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Просив позов задовольнити встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 з покійним ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 2010 року по день його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки Фольксваген Гольф, 1999 року випуску; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку вказаного автомобіля.

30 червня 2023 року до суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_2 , у якому вона просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 Стверджувала, що до 2018 року її син ОСОБА_5 справді проживав разом з позивачкою, але з 2018 року їх стосунки погіршилися. З початку 2019 року син вже не підтримував близьких відносин з позивачкою, а в її квартирі проживав лише як квартирант за її згодою. В квартирі ОСОБА_6 у нього була своя кімната і вони спілкувалися виключно як друзі. Крім того, ОСОБА_5 дуже добре ставився до бабусі позивачки, яка відносилася до нього як до онука. Очевидно, що проживаючи в квартирі, ОСОБА_5 допомагав позиваці вирішувати побутові проблеми.

Що ж стосується придбання автомобіля, то він був куплений за особисті кошти ОСОБА_5 , які він отримав, продавши земельну ділянку, що належала йому на праві власності. Оскільки для постановки транспортного засобу на облік необхідна реєстрація місця проживання власника, то покійний син домовився з ОСОБА_6 , що вона зареєструє його за своїм місцем проживання, а він натомість, надасть доручення їй на керування своїм автомобілем.

Окрім того, за час проходження її сином військової служби ОСОБА_1 неодноразово ділилася у соцмережах світлинами, де вона відпочиває на морі у компанії інших чоловіків, що на думку відповідачки, доводить той факт, що вона не перебувала у близьких стосунках із її покійним сином.

Вважає, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами позовні вимоги, а позов заявлений нею з метою фактичного отримання статусу дружини загиблого військового для подальшого отримання компенсації від держави.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала заявлені нею позовні вимоги. Пояснила, що з покійним ОСОБА_8 вони познайомилися в січні 2010 року і одразу стали проживати разом включно до моменту його загибелі. За весь період спільного проживання вони піклувалися один про одного, допомагали один одному, разом проводили час та дозвілля, мали спільних друзів, планували своє майбутнє. ОСОБА_5 зробив їй пропозицію одружитися, але вони вирішили відкласти реєстрацію шлюбу та весілля для того, щоб заробити грошей. Періодичну реєстрацію ОСОБА_9 у її квартирі пояснила тим, що ОСОБА_5 їздив на заробітки і тривалий час був відсутній, тому, щоб не сплачувати комунальні послуги за нього, він знімався з реєстрації. Після початку повномасштабної війни ОСОБА_5 добровільно вступив до лав ЗСУ. За період служби вони весь час спілкувалися, підтримували один одного як морально, так і матеріально, оскільки він висилав їй гроші на карту. Коли ОСОБА_5 лежав в госпіталі після поранення, вона постійно його провідувала. Після зникнення чоловіка у зоні проведення бойових дій, саме вона займалася його пошуками, а потім їздила на впізнання тіла. Поховання ОСОБА_5 відбувалося з її дому. Що стосується фото, які бли надані стороною відповідача як доказ того, що у неї були стосунки з іншими чоловіками, пояснила, що на фото зображені її друзі (сімейна пара), які створювали рекламний контент для своєї туристичної фірми. Вона допомагала їм у цьому.

Автомобіль був придбаний нею та покійним ОСОБА_3 за спільні кошти, частину з яких ім. позичила її мати. Після того, як ОСОБА_5 поїхав на війну, він залишив їй довіреність на керування автомобілем. На даний час машина це пам`ять про чоловіка, яку вона бажає зберегти. Просила позов задовольнити.

Представник позивачки адвокат Кусмарцев М.О. підтримав обставини, викладені у позові. Вважає, що до матеріалів позову додано достатньо доказів на підтвердження позовних вимог. Просив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка була допитана у якості свідка, під час розгляду справи не визнала позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснила, що її покійний син ОСОБА_5 , дійсно, певний час підтримував стосунки з позивачкою. Однак з кінця 2018 року вони припинили відносини і кожен з них мав своє особисте життя. Про це син неодноразово їй розповідав. ОСОБА_5 і надалі продовжував проживати у ОСОБА_6 , так як у нього не було де жити. До того ж він дуже любив її бабусю, піклувався про неї. Стверджувала, що з 2019 року до моменту загибелі син вже не підтримував фактичних стосунків з позивачкою, а їх об`єднували лише теплі дружні відносини. До того ж, у ОСОБА_5 була інша жінка, з якою він мав намір створити сім`ю. Але так сталося, що вона була ще одружена, тому вони не могли жити разом.

Не заперечувала, що ОСОБА_1 насправді займалася пошуками її сина, коли він потрапив у полон, а у подальшому організовувала повернення його тіла додому. Але це пояснюється тим, що ОСОБА_6 волонтер, тому їй набагато легше було це робити.

Після поранення сина, коли він лежав у військовому госпіталі, позивачка поїхала відпочивати на море, а повернулася лише в день повернення ОСОБА_5 на війну. Це, на її думку, ще раз доводить той факт, що між ними не було близьких стосунків, притаманних людям, які піклуються один про одного.

Автомобіль син придбав за власні кошти, які отримав від продажу земельної ділянки. Цю земельну ділянку він колись купив після того, як вони продали їх спільну квартиру, а гроші розділили між собою: нею та дітьми - сином ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_6 .

Просила у задоволенні позову відмовити, оскільки з 2019 року її покійного сина не пов`язували будь-які близькі стосунки з ОСОБА_1 .

Представники відповідачки адвокати Хоміцька Т.Б. та ОСОБА_10 підтримали поданий відзив. Вважають, що позивачем та її представником не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про існування між ОСОБА_1 та покійним ОСОБА_3 стосунків, які притаманні подружжю. Сам факт проведення спільного дозвілля чи спільне місце проживання не можуть свідчити про те, що вони жили як подружжя. Спільне проживання було зумовлене рядом обставин, які викладені у відзиві, але ОСОБА_5 проживав в квартирі ОСОБА_6 виключно як орендар, а не як її чоловік. Вони жили в окремих кімнатах і кожен із них мав своє особисте життя. До того ж, позивачем не надано належних доказів того, що спірний автомобіль було придбано за їх спільні кошти, адже твердження ОСОБА_1 про те, що частину коштів на купівлю машини їм дала її мати, нічим не доведені.

Просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх сторін, покази свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного:

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Отже, виходячи із наведеної норми закону, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 у справі №1-/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто:наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та покійний ОСОБА_3 з 2010 року проживали за адресою АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються актом комісії ТОВ "Єврокомунбуд" від 08.12.2022, з якого вбачається, що ОСОБА_3 проживав за адресою АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 протягом дванадцяти років, а також не заперечуються стороною відповідача (а.с.11 на звороті).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили, що живуть в одному дворі з позивачкою ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 . Покійний ОСОБА_16 їм також знайомий як чоловік ОСОБА_6 . Про те, що вони подружжя ні у кого не викликало сумнівів, так як вони називали один одного "чоловік" та "дружина". ОСОБА_5 поводив себе як господар: займався ремонтом у їх квартирі, купував продукти додому, готував їжу, дбав про бабусю ОСОБА_6 . Часто вони (сусіди) всі разом святкували їх родинні свята, приходили до них у гості. Коли ОСОБА_5 пішов на війну, вони всі разом проводжали його. Після загибелі чоловіка прощання з його тілом відбувалося у них у дворі. Про те, що ОСОБА_17 винаймав житло у ОСОБА_18 їм нічого не відомо, адже відвідуючи їх помешкання, складалося враження, що там живе подружжя, а не квартирант і господар. До моменту загибелі ОСОБА_5 проживав з ОСОБА_6 , а про те, що у них погіршилися стосунки чи кожен з них має своє особисте життя, свідкам нічого не відомо. Крім того, нічого не відомо свідкам і з приводу придбання спірного автомобіля.

Із наданих до матеріалів справи фото вбачається, що позивачка ОСОБА_1 та покійний ОСОБА_3 систематично проводили разом час, мали спільний відпочинок та дозвілля, зустрічали разом сімейні свята, відвідували спільно друзів (а.с.41-50)

Згідно платіжних інструкцій банку, у період з квітня по вересень 2022 року ОСОБА_3 пересилав на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти (а.с.27-32).

Згідно сповіщення 1369 від 06.04.2023 ІНФОРМАЦІЯ_1 солдат ОСОБА_3 був захоплений у полон, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер внаслідок розтрощення стегон, ушкодження від вибухів та осколків (а.с.8).

У відповідності до свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданого 11.04.2023 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено актовий запис 825 (а.с.7).

Згідно протоколу про пред`явлення трупа для впізнання від 04.04.2023 у присутності понятих ОСОБА_1 було пред`явлено для впізнання труп чоловіка, у якому вона впізнала ОСОБА_19 (а.с.115).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. На це звернув у вагу Верховний Суд у своїй постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19).

На думку суду, досліджені та проаналізовані судом докази у своїй сукупності дають підстави дійти висновку про те, що між позивачкою ОСОБА_1 та покійним ОСОБА_3 існували відносини, які притаманні подружжю, адже впродовж тривалого часу вони спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний побут, мали взаємні права та обов`язки по відношенню один до одного.

Судом встановлено, що а ні позивачка ОСОБА_1 , а ні ОСОБА_3 не перебували у зареєстрованих шлюбах з іншими особами.

При цьому суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 .

Так, ОСОБА_20 є рідною сестрою покійного ОСОБА_3 , яка повідомила суду, що має неприязні відносини із ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_23 цивільний чоловік відповідачки ОСОБА_2 , а свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 свекор та свекруха сестри покійного ОСОБА_3 , що на думку суду, свідчить про їх зацікавленість.

Свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_25 сусіди відповідачки ОСОБА_2 , тому їх покази щодо особистого життя покійного ОСОБА_3 не можуть бути достовірними та об`єктивними, адже як стверджували свідки, ОСОБА_5 був скритим і про особисте не любив розповідати. Попри це свідки стверджували, що ОСОБА_5 нібито особисто ділився з ними про те, що не живе з ОСОБА_6 і має іншу жінку.

Більше того, кожен зі свідків відповідача стверджував, що їм достовірно відомо про те, що в 2022 році покійний ОСОБА_5 мав близькі відносини з іншою жінкою, для якої винаймав житло та кожен із них особисто бачив цю жінку, яку також звати ОСОБА_6 . Однак будь-яких доказів з цього приводу стороною відповідача не надано (клопотання про допит вказаної особи у якості свідка не заявлялося).

Крім того, залишається незрозумілим той факт, що винаймаючи житло для жінки, з якою ОСОБА_3 перебував у близьких відносинах, він залишався проживати та бути зареєстрованим за адресою позивачки ОСОБА_1 .

Таким чином, наведені вище обставини можуть свідчити про перебування позивачки ОСОБА_1 та покійного ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах.

В той же час, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіля марки Фольксваген Гольф, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 .

При цьому суд виходить з наступного:

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 20.11.2021 за покійним ОСОБА_3 був зареєстрований на праві власності транспортний засіб марки Фольксваген Гольф, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 (а.с.16)

Позивачка ОСОБА_1 вказувала, що спірний автомобіль було придбано за 3900 доларів США, що на момент придбання становило 103 126 грн.

Зазначені обставини не заперечувалися стороною відповідача, а тому не потребують додаткового доведення.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка відповідачка ОСОБА_2 , пояснила, що спірний транспортний засіб її син придбав за особисті кошти, які отримав від реалізації належної йому на праві власності земельної ділянки. У свою чергу земельну ділянку він придбав за гроші, які йому дісталися від продажу квартири по АДРЕСА_4 . Ця квартира належала йому на праві власності разом із нею, її покійним чоловіком та донькою.

Так, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.11.2021 ОСОБА_3 продав належну йому на праві приватної власності земельну ділянку за кошти в сумі 123 000 грн. Згідно п.10 вказаного Договору продавцю, тобто ОСОБА_3 , відчужувана земельна ділянка належить на праві приватної власності та придбавалася за його особисті кошти. Договір підписаний особисто ОСОБА_3 та посвідчений нотаріусом (а.с.68-69).

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що автомобіль марки Фольксваген Гольф, 1999 року випуску, н.з. НОМЕР_1 був придбаний за особисті кошти покійного ОСОБА_3 , адже з моменту продажу земельної ділянки, яка належала йому на праві приватної власності до моменту придбання автомобіля пройшло лише дев`ять днів.

При цьому будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що половину коштів для придбання автомобіля надала мати позивачки, ОСОБА_1 не надано.

Велика Палата Верховного Суду 23.01.2024 розглянула справу №523/14489/15-ц та у своїй постанові звернула увагу на те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Отже, з наведеного слідує, що саме по собі встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу без вирішення питання щодо поділу спільного майна не є ефективним способом захисту, а тому, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 74 України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 12, 76, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. В. Вольська-Тонієвич