Суддя Шевченко С. В.
Провадження № 2/644/930/24
24.05.2024
РІШЕННЯ

іменем України

14 травня 2024 Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в особі головуючого судді Шевченка С.В., за участю секретаря с/з Кузьміної Ю.С., розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та зміну розміру і способу стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини,

у с т а н о в и в :

У поданому до суду позові ОСОБА_1 просила змінити спосіб стягнення аліментів, які стягнуті з ОСОБА_2 на її користь, та збільшити їх розмір до 5000 грн, та визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з нею.

На обґрунтування вимог позивачка посилалась на те, що 07.02.2023 рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зростання цін на продукти харчування, комунальні послуги, нерегулярна сплата аліментних платежів змушує позивачку ставити питання про збільшення розміру аліментів у спосіб стягнення їх у твердій грошовій сумі.

Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що між сторонами виник спір щодо місця проживання дитини. Відповідач не надає згоди на реєстрацію місця проживання дитини з матір`ю, відтак остання, посилаючись на вік дитини та те, що вона у повному обсязі піклується та виховує сина ОСОБА_4 , просить визначити місце проживання дитини з нею.

Відповідач подав зустрічний позов, в якому просив визначити місце проживання дитини з ним. В обґрунтування вимог посилався на те, що матір дитини неналежним чином виконує свої материнські обов`язки, не забезпечує належні та безпечні умови для розвитку та життя дитини. Поряд з цим ОСОБА_2 зазначав про те, що він має всі необхідні умови для проживання дитини та її виховання.

Позивачка в судовому засіданні свій позов підтримала. Відповідач подав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Мати та батько дитини проживають окремо. Малолітній Ігнатій проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 . Дані обставини визнається сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної ГА ООН від 20.11.1959 року, малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц (провадження № 61-13272св18).

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України можна визначити, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17.

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав до суду висновок від 13.05.2024 року № 207 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю.

З наданих сторонами актів обстеження житлово-побутових умов судом встановлено, що як батько, так і мати дитини мають належні умови для проживання дитини.

З урахуванням наведених вище норм матеріального права, судової практики та встановлених обставин справи, суд доходить висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини саме з матір`ю. Підставами для такого рішення є, перш за все, вік дитини та те, що від народження дитина проживає з матір`ю і судом не встановлено наявності якихось виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Також суд бере до уваги дані про особу ОСОБА_1 , яка працевлаштована, до кримінальної відповідальності не притягувалась, психічних розладів та наркологічної залежності не має.

Доводи ОСОБА_2 про те, що проживання дитини у м. Харкові становить небезпеку для її життя та здоров`я, не дають достатніх підстав для визначення місця проживання дитини за місцем проживання батька, оскільки загроза ворожих ракетних ударів поширюється на всю територію України без виключення і за такої ситуації можливо говорити лише про відносну безпеку у тому чи іншому регіоні держави, що не може мати вирішального значення у даній справі.

Щодо позовних вимог про збільшення розміру аліментів, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як у бік погіршення так і у бік покращення.

У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про збільшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.

Проте, позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження зміни матеріального становища ОСОБА_2 у бік його покращення, чи її у бік погіршення.

Керуючись 10, 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Задовольнити первісний позов частково.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Відмовити у зміні способу та збільшенні розміру аліментів, які стягнуті з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього ОСОБА_3 .

Відмовити у зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з ним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1073 грн 60 к.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складений 24.05.2024.

Суддя С.В. Шевченко