Справа №345/4363/23
Провадження № 2/345/650/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.06.2024 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Онушканича В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, 21.03.2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 483591976. Відповідно до умов кредитного договору первісний кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 30000,00 грн., строком на 126 днів зі сплатою 1,00 процентів від суми кредиту.

В подальшому 16.12.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон плюс» належне право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 483591976 від 21.03.2019 року.

23.08.2020 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 483591976 від 21.03.2019 року.

04.08.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» року укладено договір факторингу № 04/08/23-01, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» відступило ТОВ «ФК «ЕЙС» належне йому право грошової вимоги до відповідача в сумі 50712,41 грн., з яких 26006,76 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 24705,65 грн. сума заборгованості за відсотками.

Оскільки погасити заборгованість в добровільному порядку відповідач відмовляється, позивач просить стягнути з відповідача 50712,41 грн. заборгованості за кредитним договором № 483591976 від 21.03.2019 року, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2147,20 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Відповідачка подала відзив на позовну заяву. Вказує, договір, на підставі якого стягнуто заборгованість, є не просто кредитним, а договором споживчого кредиту, який має спеціальний правовий режим, що регулюється Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про захист прав споживачів».

Також ОСОБА_1 наголошує, що в даному випадку позивачем було пропущено строк позовної давності. Так, договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» належне право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 483591976 було укладено ще 16.12.2018 року, тобто три роки з часу набуття права грошової вимоги за договором факторингу закінчилися ще 16.12.2021 року. Оскільки, зокрема і на підставі цього договору, позивач набув до ОСОБА_1 право грошової вимоги, то і для нього строк позовної давності закінчився ще 16.12.2021 року.

Відповідачка звертає увагу, що посилання позивача на Закон України від 15.03.2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» є безпідставним, оскільки дія вказаного Закону не розповсюджується на Закон України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про захист прав споживачів». Також відповідачка вказує, що норми, передбачені Законом України від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» насамперед спрямовані на захист інтересів слабкої сторони у договірних правовідносинах, а не, щоб надати додаткових можливостей недобросовісним кредиторам.

Крім того, відповідачка просить врахувати, що їй жодного разу не повідомлялося про укладення договорів факторингу, що є прямим порушенням, як Закону України «Про споживче кредитування», так і Закону України «Про захист прав споживачів». Також на підтвердження своїх вимог позивач надає суду договір факторингу ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» від 16.12.2018 року №28/118-01, договір факторингу ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» від 05.08.2020 року №05/0820-01 та договір факторингу ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» та позивача (ТОВ «Фінансова компанія «Ейс») від 04.08.2023 року. Невід`ємними частинами кожного з цих договорів зазначені додатки: форма реєстру боржників (№1), форма акту прийому-передачі реєстру боржників (№2), форма акту повернення права вимоги заборгованості. Відповідачка наголошує, що в жодній з долучених форм відсутні дані про неї, як про боржника. Натомість позивач, як підтвердження, що право вимоги за споживчим кредитом, де відповідачка є позичальником, увійшло в ці договори факторингу (які є загальними) надає реєстр прав вимоги № від 30.05.2023 року (який не відноситься, що видно з дати, до жодного з договорів факторингу). І лише по договору факторингу ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» та позивача (ТОВ «Фінансова компанія «Ейс») від 04.08.2023 року ним надано реєстр боржників від 04.08.2023 року.

Таким чином, оскільки до зазначених вище договорів факторингу не додано їх невід`ємні частини (форма реєстру боржників (№1), форма акту прийому-передачі реєстру боржників (№2), форма акту повернення права вимоги заборгованості (№3), то вони не можуть слугувати доказами по справі та довести перехід права грошової вимоги до попередніх кредиторів, а отже від них і до позивача, а тому позивачем не доведено наявність у нього права вимоги до відповідачки, оскільки долучені до позовної заяви докази не підтверджують факту переходу прав вимоги за кредитним договором №483591976 від 21.03.2019 року від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ ФК «Онлайн Фінанс», а відтак і від ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» до позивача. Так само не доведено і сам розмір заборгованості, не зазначено порядок та період нарахування відсотків (відсутній розрахунок заборгованості). Тому відповідачка просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник позивача подав відповідь на відзив. Зазначає, що з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що відповідачка виконувала умови договору, первинно дотримуючись графіку повернення заборгованості, зокрема 04.04.2019 року внесла платіж в сумі 6066,00 грн., 18.04.2019 року внесла платіж в сумі 6066,00 грн. Це свідчить про те, що вона усвідомлювала існування даного договору та визнавала свої зобов`язання за ним, таким чином підтверджуючи факт укладення та розуміння його правил.

Однак 02.05.2019 року відповідачка прострочила строк виконання зобов`язань, визначеного договором та графіком платежів. Таким чином, позовна давність щодо повернення коштів, починаючи з квітня 2019 року, спливла під час дії воєнного стану та вважається продовженою на строк дії в Україні воєнного стану. Оскільки законодавець зупинив перебіг позовної давності, позивач дотримався її строків та реалізує своє беззаперечне право на справедливий суд.

Щодо переходу права вимоги представник позивача зазначає, що 28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого закінчується 28.11.2019 року. 28.11.2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31.12.2020 року. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги №87 від 03.07.2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 50712,41 грн.

05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01, строк дії якого закінчується 04.08.2021 року. в подальшому ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод: №2 від 03.08.2021 року та №3 від 30.12.2022 року, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30.12.2024 року. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 50712,41 грн.

04.08.2023 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу №04/08/23-01, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до акту прийому-передачі Реєстру боржників за вищевказаним договором факторингу від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 50712,41 грн.

Представник позивача наголошує, що договори, укладені між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто діє презумпція правомірності правочинів. В ході факторингового ланцюгу право вимоги перейшло до позивача, що свідчить про факт отримання права грошової вимоги до боржника в розмірі 50712,41 грн.

Також представник позивача просить врахувати, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Договори, укладені між відповідачем та первісними кредиторами, договори факторингу, укладені між первісними кредиторами та позивачем у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто діє презумпція правомірності правочинів. В той же час відповідачем не було надано будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить; виписки по зазначеному картковому рахунку за спірні періоди на підтвердження факту не зарахування кредитних коштів на її рахунок; доказів повернення коштів чи спростування нарахованих кредитором процентів за період користування кредитними коштами. Тому представник позивача просить позов задоволити у повному обсязі.

Відповідачка своїм правом подати заперечення не скористалася.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 21.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір № 483591976 (а.с.16-21). Згідно з пунктом 2.1 договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти (кредит) в сумі 30000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах.

Кредитний договір укладено в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із ч. 3ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Враховуючи факт підписання відповідачкою електронного договору, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а.с.13), суд приходить до висновку, що укладення договору № 483591976 від 21.03.2019 року узгоджується зі ст.ст. 6, 627 ЦК України та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Сторонами договору також узгоджено графік платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахування вартості супутніх послуг. Крім того відповідачка не заперечувала факту укладення з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договору № 483591976 від 21.03.2019 року.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Матеріалами справи встановлено, що 28.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с.41-47).

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги №87 від 03.07.2020 року на виконання договору факторингу до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги за кредитним договором № 483591976 від 21.03.2019 року на суму 50712,41 грн., з яких: 26006,76 грн. заборгованість по основному боргу, 24705,65 грн. заборгованість за відсотками (а.с.84).

05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язується відступити ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с.52-57). Строк дії даного договору було визначено до 04.08.2021 року. В подальшому між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод, зокрема додаткову угоду №3 від 30.12.2022 року (а.с.85), якою продовжено строк дії договору факторингу до 30.12.2024 року включно.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023 року до договору факторингу №05/0820-01 від 05.08.2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги за кредитним договором № 483591976 від 21.03.2019 року на суму 50712,41 грн., з яких: 26006,76 грн. заборгованість по основному боргу, 24705,65 грн. заборгованість за відсотками (а.с.102-104).

04.08.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 04/08/23-01 (а.с.90-96), за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» зобов`язується передати в розпорядження ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» за плату, а ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» відступити ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому для третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. П.1.2 вказаного договору передбачено, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно з додатком №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості.

Стороною позивача до відповіді на відзив долучено Акт прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу № 04/08/23-01 від 04.08.2023 року, з якого вбачається, що на виконання п.1.2 вказаного договору факторингу клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників в кількості 671, після чого з урахуванням п.1.2 договору факторингу від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 04.08.2023 року на виконання договору факторингу до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги за кредитним договором № 483591976 від 21.03.2019 року на суму 50712,41 грн., з яких: 26006,76 грн. заборгованість по основному боргу, 24705,65 грн. заборгованість за відсотками (а.с.100-101).

З огляду на вищевикладене, покликання відповідачки, що долучені до позовної заяви докази не підтверджують факту переходу прав вимоги за кредитним договором №483591976 від 21.03.2019 року від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ ФК «Онлайн Фінанс», а відтак і від ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» до позивача не заслуговують на увагу та спростовуються вищеописаними договорами факторингу та витягами з Реєстру боржників.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Договір, укладений між відповідачем та первісним кредитором, договори факторингу, укладені між первісними кредиторами та ТОВ «Таліон Плюс», між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн Фінанс», між ТОВ «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» у встановленому порядку недійсними не визнані, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаних правочинів.

Отже, ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» набуло право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за договором №483591976 від 21.03.2019 року.

Також суд звертає увагу, що частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Згідно з вимогами статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням частини 2 статті 516 ЦК України.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.

Водночас, заперечуючи проти задоволення позову з підстав неналежного повідомлення про відступлення права вимоги за договором №483591976 від 21.03.2019 року, відповідачкою не надано доказів на підтвердження погашення заборгованості первісному кредитору.

Тому позивач обґрунтовано вимагає виконання кредитного зобов`язання відповідачкою, яке виникло на підставі договору №483591976 від 21.03.2019 року.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статей 525-526, 530, 1050 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошима.

П.3.2 договору №483591976 від 21.03.2019 року передбачено, що кредит надається строком на 126 днів. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у наступному розмірі 365% річних від суми кредиту за весь час такого користування, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку, на який видавався кредит (а.с.17).

З розрахунку заборгованості по позичальнику ОСОБА_1 вбачається, що сума заборгованості за кредитним договором №483591976 від 21.03.2019 року становить 50712,41 грн., з яких: 26006,76 грн. заборгованість по тілу кредиту, 24705,65 грн. заборгованість за відсотками. Вказаний розрахунок відповідає умовам кредитного договору. З боку відповідача у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України не надано суду жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум.

Крім того, 04.04.2019 року відповідачкою було погашено 6066,00 грн., 18.04.2019 року відповідачкою погашено 6066,00 грн., а 03.09.2019 року 1,00 грн., що свідчить про те, що вона фактично визнавала та погоджувалася з умовами кредитного договору.

Отже, вимоги позивача є обґрунтованими.

Щодо строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Аналіз стану поінформованості особи у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права, і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Оскільки п.3.2 договору №483591976 від 21.03.2019 року кредит надається строком на 126 днів, то строк дії договору закінчився 28.05.2019 року. А тому відповідно до положень статті 261 ЦК України позовна давність у цій справі почала свій перебіг 29.05.2019 року та фактично мала б сплинути 29.05.2022 року.

Водночас 17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

Продовження строків позовної давності в період дії воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія воєнного стану не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово було продовжено, востаннє до 12 серпня 2024 року.

Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (03.09.2023 року) про стягнення заборгованості діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивачем не було пропущено строк позовної давності, визначеної статтею 257 ЦК України.

За таких обставин, позов слід задоволити в повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2147,20 грн.

Позивачем також заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено здійснення розподілу судових витрат на підставі поданих сторонами доказів.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до наявної в матеріалах справи платіжної інструкції №907 від 09.08.2023 року позивач сплатив на користь адвокатського об`єднання «Альма Теміс» 5 000,00 грн. за надані послуги, а саме за надання усної консультації стосовно складання позовної заяви, узгодження правової позиції, складання позовної заяви.

Суд враховує, що при визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі N 211/3113/16-ц (провадження N 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі N 760/11145/18 (провадження N 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд враховує, що категорія справ про стягнення заборгованості за кредитним договором не є складною. З урахуванням кваліфікації і досвіду адвоката заявлені до відшкодування витрати в розмірі 5000,00 грн. є явно неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності.

Отже, на підставі наведеного, суд приходить до висновку, що обґрунтованими є вимоги про стягнення із позивача на користь відповідача 3 000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 526, 536, 549, 572, 589, 1054 ЦК України, ст.ст. 141, 263, 265 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» 50712,41 грн. заборгованості за кредитним договором №483591976 від 21.03.2019 року, 2147,20 грн. сплаченого судового збору, а також 3000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 03.06.2024 року.

Суддя Володимир ОНУШКАНИЧ