Справа № 464/2647/22 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/2509/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Cалата Я.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , представників відповідача-адвоката Мазур М.В., адвоката Хомік Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №464/2647/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики,-

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики(з врахуванням інфляції).

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у січні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до нього з проханням позичити кошти.

За період з 16 січня по 23 квітня 2009 року ОСОБА_2 отримав позику в розмірі 5 000 доларів США, 1700 доларів США, 3270 євро, 1250 євро, 5 000 доларів США та 40 750 грн., про що власноручно складено ним та підписано розписку.

Згідно вказаних розписок ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг не пізніше травня 2009 року. Однак, взятих на себе зобов`язань відповідач не дотримався і станом на кінець 2009 року боргу не повернув.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 30 березня 2012 року в справі №2-2801/11 про виконання умов договору позики, вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у розмірі 251 127,96 грн. Рішення суду набрало законної сили.

Виконавчий лист №2-2801/11 було пред`явлено до виконання в Сихівським ВДВС Львівського управління юстиції, яким 08 листопада 2012 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. ОСОБА_2 , рішення суду не виконав та ухиляється від його виконання.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача суму боргу та відсотки за договором позики, з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат за період з 06 лютого 2009 року по 29 червня 2022 року у сумі 5 249 434,77 грн.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 14 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за договором позики задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 20 021,43 грн. та інфляційних витрат в розмірі 48 590,93 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави 175,40 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу, що боргові розписки були складені у доларах США та Євро і лише одна з них в національній валюті. Також вважає, що судом не було враховано того факту, що з часу попереднього рішення Сихівського районного суду міста Львова від 30 березня 2012 року та днем постановлення рішення 14 липня 2023 року минуло 11 років 3,5 місяців і кошти зазнали інфляції. Судом не було проаналізовано та не взято до уваги валютний курс на момент ухвалення рішення по справі №2-2801/11 та на момент звернення до суду з даним позовом. Звертає увагу, що ОСОБА_2 вніс кошти на рахунок Сихівського ВДВС в м.Львові Західного МУМЮ 31 січня 2023 року 46933,97 грн та 14 квітня 2023 року 204193,99 грн, однак таких коштів недостатньо для виконання рішення №2-2801/11 в 2023 році. Вважає наявним в нього права на отримання від ОСОБА_2 суми коштів, що була б еквівалентною сумі позики.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Сихівського районного суду міста Львова від 14 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, з врахуванням їх уточнень.

Представник відповідача-адвокат Хомік Є.М. подала суду письмові пояснення у яких зазначає, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга безпідставною. Стверджує, що суд правильно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу, оскільки це питання вже вирішено рішенням суду від 30.03.2012 року та в частині стягнення відсотків за прострочення виконання рішення, навівши розрахунок з врахуванням позицій Верховного Суду. Просить рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу представників відповідача,перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у позовній заяві з врахуванням уточнень, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено такі обставини.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 30.03.2012 у справі №2-2801/11 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики, які були між ними укладені за період з 16 січня по 23 квітня 2009 року в розмірі 5 000 доларів США, 1700 доларів США, 3270 євро, 1250 євро, 5 000 доларів США та 40 750 грн. з урахуванням трьох процентів річних в національній валюті в загальній сумі 251 127,96 грн. Рішення набрало законної сили та звернуто до виконання.

Відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за договорами позики, а також щодо виконання рішення Сихівського районного суд м.Львова від 30 березня 2012 року, що стверджується листом Сихівського ВДВС у м.Львові (а.с.13).

Рішення виконано лише 14.04.2023, що підтверджується квитанціями АТ КБ «Приватбанк» від 30.01.2023, 14.04.2023, а також поясненнями позивача. Виконавче провадження №62598410 завершено.

Ухвалюючи рішення про стягнення в користь позивача суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням та три відсотки річних від простроченої суми в межах трьохрічного строку до звернення з позовом, суд першої інстанції врахував вимоги закону, правові позиції Верховного Суду та заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином(стаття 599 ЦК України).

Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18 сформульовано висновок про те, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення.

Разим з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У постанові від 8.11.2019 у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (а.с.121-123), а тому суд першої інстанції з врахуванням наведених вище вимог закону та правових висновків ухвалив законне і обгрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім цього, судом правильно враховано пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено і такий діяв як на час ухвалення рішення судом першої інстанції так і прийняття постанови апеляційним судом.

Позивач подав позов 29 червня 2022 року, а тому з врахуванням трьохрічного строку до звернення з позовом та наведених вище норм закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 29.06.2019 23.02.2022 в розмірі 20 021,43 грн., та інфляційних втрат за період з 29.06.2019 23.02.2022 в розмірі 48 590,93 грн.

Розрахунок проведений судом першої інстанції є правильним, жодних належних та допустимих доказів на його спростування позивачем не надано, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Твердження позивача про те, що на час повного виконання рішення, курс валют суттєво відрізняється від курсу валют, що був встановлений на час ухвалення рішення Сихівського районного суду м.Львова від 30 березня 2012 року, а тому сума внесена відповідачем на виконання рішення у 2023 році не покрила основного боргу та різниця становить 629526,24 грн. є безпідставними, оскільки позивач використав своє право на повернення боргу в національній валюті гривні , а тому всі борги за розписками з ухваленням судового рішення 30 березня 2012 року трансформувались у єдине зобов`язання в розмірі 251 127,96 грн.

Враховуючи те, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено законне рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 14 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 березня 2024 року.

Головуючий Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк