справа № 278/2555/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, за участю секретаря Анни Кривенької, розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про позбавлення права користування житлом, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Заявленим первісним позовом ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким позбавити відповідачів права користування житлом за адресою АДРЕСА_1 . У обґрунтування заявленого суду повідомлено наступне. Відповідачі протиправно оселились, а потім безпідставно зареєстрували своє місце проживання у зазначеному домоволодінні. Крім цього, відповідачі систематично порушують правила проживання у даному домоволодінні та громадський порядок, а останнім часом регулярно звертаються з чисельними позовами якими намагаються виділити частину домоволодіння у свою власність. За користування власністю відповідачі не сплачують орендну плату. За таких обставин, наявні усі підстави для задоволення заявлених вимог.

Відповідачі заперечували заявлений позов і вважають його безпідставним. Більше того, до ОСОБА_1 заявили власний позов про визнання права на користування житловим приміщенням у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 . Свою позицію ґрунтували наступним. ОСОБА_1 був чоловіком ОСОБА_5 . ОСОБА_6 є сином останньої. За життя матері було створено зазначене домоволодіння і у ньому оселились усі сторони наявного судового провадження. У подальшому, ОСОБА_7 померла, стосунки між сторонами погіршились і, наразі, заявлено розглядувані судом вимоги. У створенні згадуваного домоволодіння ОСОБА_8 та ОСОБА_9 приймали безпосередню участь, а також вкладали власні кошти. На час заселення домоволодіння ОСОБА_10 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 мешкали у літній кухні, яка пристосована до постійного проживання. Лише потім було збудовано житловий будинок. Нині ОСОБА_10 мешкає у житловому будинкові, а ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у літній кухні.

Заслухав пояснення учасників розгляду, допитав свідків й дослідив матеріали справи судом установлено наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини.

24 березня 1997 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,4250 га, що в с. Дениші Житомирського району Житомирської області

4 жовтня 2001 року ОСОБА_8 і ОСОБА_9 зареєстрували своє місце проживання у будинку АДРЕСА_1 .

9 червня 2008 року виготовлено технічний паспорт на домоволодіння що за адресою АДРЕСА_1 . Технічна інвентаризація містить відомості про те, що до складу нерухомого майна за вказаною адресою входить житловий будинок, літня кухня, три сараї і інші об`єкти нерухомості.

18 липня 2008 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння, що за адресою АДРЕСА_1 . Свідоцтво видано на підставі рішення виконавчого комітету Денишівської сільської ради № 18 від 5 липня 1991 року.

29 липня 2008 року за ОСОБА_1 зареєстровав права власності на домоволодіння, що за адресою АДРЕСА_1 .

30 жовтня 2015 року між ОСОБА_11 і Житомирським РЕС укладений договір про постачання електроенергії до будинку за адресою АДРЕСА_1 .

16 червня 2021 року керівником відділення поліції повідомлено ОСОБА_12 (син ОСОБА_1 ), що ОСОБА_13 і ОСОБА_14 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП (дрібне хуліганство), відповідно до звернення від 10 та 12 травня 2021 року. Конкретних обставин подій, що мали місце за вказаними зверненнями і кінцеве рішення компетентного органу суду не представлено.

Спір між сторонами був предметом ретельного дослідження декількох судових справ (278/2315/20, 278/2049/21) рішеннями у яких ОСОБА_15 відмовлено у визнанні за ним прав власності на частину домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 у тому числі у порядку спадкування після смерті матері.

Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 повідомили суду, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 постійно проживають за місцем реєстрації, дбають про майно і сплачують за нього комунальні послуги. Свого часу, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 приймали безпосередню участь у будівництві даного домоволодіння і вкладали у нього в тому числі кошти.

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 30, ст. 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319, ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 383 ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вилогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які не проживають разом з ним в будинку (квартири), що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування житловим приміщенням, відповідно до закону житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, серед іншого, за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності (п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні").

Проаналізувавши фактичні обставини справи з вимогами законодавства, якими врегульовано дані правовідносини, а також усталену судову практику у даній галузі (номер рішення ВП ВС у реєстрі - 93217994), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення обох позовів з огляду на наступне.

Стосовно позову ОСОБА_1 .

Судом установлено і не спростовувалось сторонами, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 оселились у домоволодінні ОСОБА_1 з дозволу останнього і за час життя ОСОБА_7 . Доказів протиправності заселення ОСОБА_13 і ОСОБА_20 і проведення незаконної реєстрації місця проживання останніх учасниками розгляду не надано і судом не установлено.

Так само, суду не надано будь-якого договору, який би визначав правила та умови набуття і тривалість права користування й проживання ОСОБА_13 і ОСОБА_20 у домоволодінні ОСОБА_1 , що укладався станом на момент заселення ними житлового приміщення. За таких обставин сервітут є безстроковим.

Надані сторонами матеріали вказують і сторонами не оспорюється факт проживання ОСОБА_13 і ОСОБА_20 у приміщенні літньої кухні домоволодіння ОСОБА_1 . До створення житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 і ОСОБА_1 і ОСОБА_7 проживали також у тій самій літній кухні.

Інформація про зареєстроване місце проживання ОСОБА_13 і ОСОБА_21 не виокремлює конкретне приміщення домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Акт обстеження житлово побутових умов проживання сторін у справі за такою адресою суду на дослідження не надавався тощо.

Суд не приймає до уваги повідомлення поліції про вчинення протиправних дій ОСОБА_11 і ОСОБА_22 за місцем зареєстрованого проживання, оскільки суду на дослідження не надано рішення компетентного органу з відміткою про набуття ним законної сили, а також відображення встановлених фактичних обставин справи щодо цього.

Суду не надано доказів наявності у ОСОБА_13 і ОСОБА_21 іншого житлового приміщення, яким вони можуть користуватись у разі втрати займаного. Більше того, наявність чисельних судових спорів між даними сторонами і встановлені у ході розгляду даних справ фактичні обставини справи стосовного домоволодіння адресою АДРЕСА_1 вказують на єдине житло ОСОБА_13 і ОСОБА_21 за вказаною адресою, яке вони постійно і тривало займають саме, як житлове.

Таким чином, суд врахував вимоги ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції і вважає, що припинення права користування відповідачів спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, ОСОБА_8 і ОСОБА_23 мають постійне зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до технічної інвентаризації домоволодіння має один житловий будинок, одну літню кухню, три сараї, що розміщено на земельній ділянці ОСОБА_1 загальною площею більш як 0,4 га.

Дотримуючись балансу захисту права власності позивача, з яким після смерті дружини і матері ОСОБА_13 залишився проживати останній разом із своєю дружиною ОСОБА_22 , суд вважає, що відповідачі як колишні члени його сім`ї, мають право на користування житловим приміщенням вказаного домоволодіння, оскільки вони є колишніми членами його сім`ї і зареєстровані у спірному житловому будинку.

Таким чином, інтереси позивача, як власника житла та користувачів цим житлом, не перевищують інтересів останніх, як колишніх членів сім`ї, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, як установлено судом, не забезпечені іншим житловим приміщенням. За таких обставин, суд вважає відсутніми підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .

Більше того, представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні не повідомив суду обставин, які позбавляють його можливості зняти реєстрацію місця проживання відповідачів у позасудовому порядку і визначеному Законом України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні".

У судовому засіданні стороною ОСОБА_1 не подано доказів і судом, відповідно, не встановлено фактів, які б указували на те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_24 протиправно оселились у зазначеному домоволодінні. Так само, ОСОБА_1 не надано суду договору найму приміщень його домоволодіння ОСОБА_11 і ОСОБА_22 , а звідси посилання на те, що останні не сплачують орендну плату голослівні і безпідставні. Доказів наявності заборгованості, яка утворилась від користування ОСОБА_11 і ОСОБА_22 приміщеннями домоволодіння ОСОБА_1 суду не надано, а отже і дані посилання заявника за первісним позовом суд вважає не ґрунтовними. Навпроти, наявність укладеного і окремого договору між ОСОБА_11 і електропостачальною кампанією за адресою АДРЕСА_1 , спростовує доводи ОСОБА_1 про існування у останнього заборгованості за оплату комунальних послуг наданих ОСОБА_15 і ОСОБА_25 . Наявність іншого договору про постачання електроенергії до вказаного домоволодіння, зокрема на ОСОБА_1 суду не наведено і не підтверджена.

Наявність зареєстрованого місця проживання ОСОБА_13 і ОСОБА_20 за адресою АДРЕСА_1 ще до отримання правовстановлюючих документів на житловий будинок за такою адресою, а також наявність окремого особового рахунку по електроенергії за ОСОБА_11 вказує лише на формальне віднесення літньої кухні до об`єкту нежитлового приміщення, оскільки фактично дана будівля пристосована для постійного проживання у ній. До зведення житлового будинку мешкав у даній літній кухні і ОСОБА_1 тощо.

Стосовно позову ОСОБА_13 і ОСОБА_20 про визнання за ними права на користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне. Даним судовим актом у частині первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_13 і ОСОБА_20 вирішено питання наявності прав на користування жилим приміщенням у зазначеному домоволодінні, а отже окремого обґрунтування заявлених вимог не вимагають. Саме з даних причин у тому числі судом вирішено об`єднати дані позову у одне провадження для прийняття одного судового рішення.

Результати вирішення позовів не дають підстав для стягнення судових витрат заявлених сторонами. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні обох позовів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлене 29 травня 2024 року.

Суддя Євген Татуйко