ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/1783/23 Номер провадження 22-ц/814/3338/24Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л. Є. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника Полтавської обласної державної (військової) адміністрації, на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 16 липня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 13:35:45 год. до 13:55:27 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення 17 липня 2024 року) у справі за позовом Полтавської обласної державної (військової) адміністрації до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальний заклад «Центр охорони та дослідження пам?яток археології», про повернення земельної ділянки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року Полтавська обласна державна (військова) адміністрація звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 повернути земельну ділянку з кадастровим № :00:004:0106, яка розташована на території с.Стасі, загальною площею 2,0 га, у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації.

В обгрунтування заявлених вимог наведені такі фактичні обставини і доводи.

Городище та селище Стасі 1 (Стасівське городище), яке розташоване у північно-східній частині та на околиці с.Стасі в урочищі Вергузівка, є пам?яткою археології місцевого значення, яка занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток наказом Міністерства культури України від 27.03.2013 № 228 (охоронний № 4694-Пл).

За результатами моніторингу, проведеного комунальним закладом «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим № :00:004:0106, площею 2 га, що передана у приватну власність ОСОБА_2 для ведення особистого с/г виробництва, розташована на землях історико-культурного значення, тобто у межах Городища та селища Стасі 1 (Стасівське городище), а тому не може перебувати у приватній власності.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 16 липня 2024 року у задоволенні позовної заяви Полтавської обласної державної (військової) адміністрації відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , представник Полтавської обласної державної (військової) адміністрації, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції, визнаючи недоведеними позовні вимоги, не дав належної оцінки тому факту, що пам?ятка археології місцевого значення Городище та селище Стасі 1 (Стасівське городище) занесене до Державного реєстру нерухомих пам`яток наказом Міністерства культури України від 27.03.2013 № 228, отже відповідно до п.8.7, п.12 розділу IV Порядку обліку об?єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України №158 від 11 березня 2013 року, у редакції чинній до 12 квітня 2024 року, до визначення меж території пам?ятки археології на місцевості вони (межі) визначаються відповідно до рекомендованих в обліковій документації описів меж, а якщо такі відсутні визначені нормативні розміри таких меж: для поселень 1 000 метрів, для городищ 500 метрів, за умови фіксації фрагментів ділянок археологічного культурного шару або ж залишків оборонних споруд.

Тобто після внесення Городища та селища Стасі 1 (Стасівське городище) до Державного реєстру нерухомих пам`яток у 2013 році їхні межі вже були нормативно визначені.

Суд всупереч вимогам процесуального закону не взяв до уваги висновки, викладені у постановах Верховного Суду по справам з подібними фактичними обставинами і спірними правовідносинами, згідно яких, зокрема, невключення до Державного земельного кадастру відомостей про належність конкретної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення не скасовує фактичний правовий статус такої земельної ділянки.

Стверджується, що позивачем у справу надані належні, допустимі і достатні докази, якими підтверджений факт розташування спірної земельної ділянки у межах земель пам?ятки археології, проте суд першої інстанції не дав їм належної оцінки.

У відзиві адвокатка Коморна О.В., представниця ОСОБА_2 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Наголошується, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження факта розташування спірної земельної ділянки у межах пам?ятки архітектури, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ця обставина має бути доведена висновком експерта.

Звертається увага, відповідно до положень нормативних актів, які регулюють спірні правовідносини, охорона об?єктів культурної спадщини може забезпечуватися без позбавлення власника його прав.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на об`єкт Городище та селище Стасі 1 («Стасівське городище») Департаментом культурної спадщини та культурних цінностей складено облікову картку та паспорт об`єкта культурної спадщини, рік розроблення 2010 (а.с.8-28).

Згідно облікової картки та паспорта об`єкта у розділі розташування зазначено: комплекс у складі городища та селища знаходиться безпосередньо на північний схід від села, на його околиці, на мисовій частині плато правого корінного високого берега р.Ворскла. Городище розташоване на північно-східній околиці села, в ур.Вергузівка. Селище знаходиться на схід, південний схід від городища і витягнуте вздовж двох країв мису, на якому розміщується городище.

У розділі 15 паспорта на об`єкт Городище та селище Стасі1 («Стасівське городище») зазначено, що проект меж охоронної зони не затверджено. Для використання всієї цієї території (у т.ч. площі комплексу, крім задернованих ділянок та охоронної зони) допускається ведення сільськогосподарських робіт з не глибокою оранкою (до 20 см), рекомендоване залуження, без влаштування нових лісонасаджень і будівництва (а.с.19).

Наказом Міністерства культури України від 27.03.2013 № 228 «Про затвердження науково-проектної документації щодо меж і режимів використання зон охорони пам`яток…» визначено, занести до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення об`єкти культурної спадщини, згідно з переліком. У додатку №3 Наказу по Диканському району Полтавської області за № 31 значиться назва об`єкта «Городище та селище Стасі 1 («Стасівське городище»), адреса с.Стасі, у північно-східній частині та на околиці села в ур.Вергузівка, охоронний № пам`ятки 4694-Пл.

У пункті 5.2 Наказу визначено проінформувати власників пам`яток або уповноважені ними органи про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру пам`яток України та забезпечити укладення охоронних договорів і видачу свідоцтв про реєстрацію об`єкта культурної спадщини як пам`ятки (а.с. 6,7).

У 2021 році за заявою ОСОБА_2 ТОВ «Полтаваземлеустрій» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність (а.с.215-284)

Рішенням сесії Диканської селищної ради від 26.01.2022 № 37 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, згідно додатку та передано громадянам у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Диканської селищної ради Полтавського району, Полтавської області, згідно додатку. Відповідно до витягу з додатка до рішення серед інших під № 38 зазначена ОСОБА_2 , площа 2,00 га, кадастровий № :00:004:0106, для ведення особистого селянського господарства (а.с.128).

У листі і схемі КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради від 05.10.2023 зазначено, що в ході проведеного Центром моніторингу встановлено, що ряд земельних ділянок (загалом 21 ділянка), у тому числі і земельна ділянка з кадастровим № :00:004:0106 розташована в межах пам`ятки археології місцевого значення Городище та селище Стасі1 («Стасівське городище») (а.с.30,31).

У листі і схемі КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради від 26.03.2024 зазначено, що ряд земельних ділянок (загалом 10 ділянок), у тому числі і земельна ділянка з кадастровим № :00:004:0106 (до пам`ятки потрапляє більшою частиною (територія селища), (а.с.237-238).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки, кадастровий номер :00:004:0106 є ОСОБА_2 , (а.с.32)

З інформації Державного земельного кадастру вбачається, що земельна ділянка з кадастровим № :00:004:0106 має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, форма власності приватна, власник ОСОБА_2 , дата державної реєстрації права власності 08.02.2022 (а.с.33-36).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель комунальної власності у законодавчо передбачений на той час спосіб. За станом на 26.01.2022 цільове призначення спірної земельної ділянки не було змінено. Позивач не надав суду рішення органу виконавчої влади, прийнятого в межах їх повноважень, про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, не розробив проектну документацію на пам`ятку археології та не включив пам`ятку до Державного земельного кадастру, не повідомив селищну раду про включення пам`ятки до Державного реєстру пам`яток, а наданий лист зі схемою розташування спірної земельної ділянки в межах пам`ятки археології не є належним доказом для підтвердження позовних вимог, тому звернення із зазначеним позовом є необгрунтованим, не відповідає «суспільним» інтересам та не є пропорційним втручанням у право особи на мирне володіння майном.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно норм ЗУ «Про охорону культурної спадщини» (за станом на січень 2022 року) топографічно визначені території чи водні об`єкти, в яких містяться об`єкти культурної спадщини або можлива їх наявність, за поданням відповідного органу охорони культурної спадщини можуть оголошуватися рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини охоронюваними археологічними територіями на обмежений або необмежений строк у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правовий режим охоронюваної археологічної території визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини (ч.1 ст.31).

З метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини (ч.1 ст.32).

Землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації (ст.34).

Будівельні, меліоративні, шляхові та інші роботи, що можуть призвести до руйнування, знищення чи пошкодження об`єктів культурної спадщини, проводяться тільки після повного дослідження цих об`єктів за рахунок коштів замовників зазначених робіт.

Роботи на щойно виявлених об`єктах культурної спадщини здійснюються за наявності письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

З метою захисту об`єктів археології, у тому числі тих, що можуть бути виявлені, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених Земельним кодексом України, погоджуються органами охорони культурної спадщини (ст.37).

Пунктом 12 Розділу IV ПОРЯДКУ обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого Наказом Міністерства культури України від 11 березня 2013 року № 158 (за станом на січень 2022 року), встановлено, що рішення про визначення меж території пам`ятки та встановлення режиму використання пам`ятки та її території органами охорони культурної спадщини приймаються після занесення пам`ятки до Реєстру за результатами проведених досліджень. Рішення про визначення меж території пам`ятки та встановлення режиму використання пам`ятки підлягає обов`язковому оприлюдненню на веб-сайті органу, який його прийняв у день прийняття.

До прийняття рішення про визначення меж території пам`ятки її межі визначаються відповідно до рекомендованих в обліковій документації описів меж або, у разі їх відсутності:

для пам`яток археології:

для поселень - 1000 метрів навколо від знахідки фрагменту ділянки археологічного культурного шару, визначеній в обліковій документації;

для городищ - 500 метрів навколо залишків оборонних споруд (вал, рів) за умови їх фіксації на місцевості;

для безкурганних могильників - 500 метрів навколо знахідки фрагменту ділянки археологічного культурного шару поховання;

для курганів, тощо - 500 метрів навколо від центральної точки, визначеній в обліковій документації;

для пам`яток архітектури - земельною ділянкою навколо пам`ятки, що дорівнює подвійній її висоті;

для пам`яток садово-паркового мистецтва, історії, монументального мистецтва, ландшафтних, містобудування - земельною ділянкою, зайнятою пам`яткою.

До прийняття рішення про встановлення режиму використання пам`ятки її режим використання встановлюється відповідно до рекомендованого в обліковій документації режиму використання.

У постанові ВП ВС від 12 березня 2024 року справа № 927/1206/21, викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«91. Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю.

92. Відповідно до частини шостої статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

93. Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності.

94. Велика Палата Верховного Суду враховує, що пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, в зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно з Законом України «Про охорону культурної спадщини» не може перебувати в приватній чи комунальній власності.

95. Статтею 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована.»

У постанові від 05 жовтня 2022 року по справі № 557/303/21 з подібними фактичними обставинами і спірними правовідносинами Верховний Суд зробив такі висновки.

«У справі, що переглядається, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що нерозроблення уповноваженим органом проекту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться Дорогобузьке городище, та, як наслідок, невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності громадян, зокрема, відповідача.

Установивши на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології національного значення та не може перебувати в приватній власності громадян, суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовної вимоги щодо повернення земельної ділянки в державну власність.

При цьому місцевий суд прийняв до уваги, що повернення у володіння держави земельної ділянки, незаконно переданої у власність фізичній особі органом виконавчої влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель історико-культурного призначення.»

У постанові від 25 січня 2023 року по справі № 748/1536/20 з подібними фактичними обставинами і спірними правовідносинами Верховний Суд виклав такі висновки.

«Невстановлення межі історико-культурного зонування пам`ятки не дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка, що надана у власність особі без погодження з Департаментом культури і туризму, національностей і релігії Чернігівської обласної державної адміністрації, не належить до земель історико-культурного значення. Крім того, державна експертиза землевпорядної документації щодо передачі у приватну власність спірної земельної ділянки не провадилася.

…

Суд першої інстанції встановив, що пам`ятка археології місцевого значення поселення «Підкова» ( ОСОБА_10 ) паспортизована, внесена до списків нововиявлених пам`ятників археології Чернігівської області, про що складено облікову картку Міністерством культури України з відповідним схематичним планом. Отже, факт існування і позначення пам`ятки археології ще у 1993 році та віднесення цієї території до земель історико-культурного призначення є доведеним. Відсутність інформації про історичну пам`ятку на території Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області у Державному реєстрі не свідчить про її відсутність у натурі і не позбавляє її відповідного правового режиму охорони.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що з наданих прокурором доказів неможливо дійти висновку, що спірна земельна ділянка знаходиться саме на території археологічної пам`ятки поселення «Підкова» ( ОСОБА_4 ), оскільки у власність ОСОБА_3 передана земельна ділянка, що розташована на території Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, а відомості про те, що межі спірної земельної ділянки, яка згодом розділена на двадцять ділянок, накладаються на межі поселення « ОСОБА_5 » ( ОСОБА_4 ), у матеріалах справи відсутні.

Такий висновок апеляційного суду ґрунтується виключно на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка, розташована на території пам`ятки археології місцевого значення V-ІІ тисячоліття до н.е., VII-III століття до н.е., середина І тисячоліття н. е. поселення «Підкова» (ОСОБА_4), охоронювана та обліковується державою, паспортизована. Вказана територія є об`єктом культурної спадщини в розумінні статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» і належить до земель державної власності в розумінні частини четвертої статті 84 ЗК України.

До позовної заяви прокурор долучив письмові докази: паспорт пам`ятника історії та культури, облікову картку, акт про виявлення порушень пам`ятко охоронного законодавства, складений 03 червня 2020 року уповноваженими особами Департаменту культури і туризму, національностей і релігії Чернігівської обласної державної адміністрації до повноважень якого входить погодження земельних ділянок.

Суд першої інстанції, перевіривши належним чином встановлені фактичні обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.»

Ключовою обставиною, яка підлягає встановленню у цій справі, є належність чи неналежність спірної земельної ділянки до складу земель, на яких розташовані пам?ятки археології.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Сторона спору вправі спростувати достовірність певного доказу іншими належними, допустимими і достатніми доказами.

Позивачем на підтвердження заявлених вимог суду надано:

копії облікової картки об?єкта культурної спадщини і паспорта об?єкта культурної спадщини, видані Департаментом культурних спадщин та культурних цінностей Міністерства культури України (т.1 а.с.8-14, 15-28), із долученими графічними і фото матеріалами. Зазначені документи містять, зокрема, детальний опис пам?ятки археології місцевого значення - Городище та селище Стасі 1 («Стасівське городище»), із зазначенням координат його розташування, його розмірів, контуру, тощо, тобто містять дані, які дають можливість визначити фактичне (на місцевості) місце розташування об?єкта. Зазначені документи у відповідності до вимог закону розроблені спеціалістами відповідної кваліфікації, у тому числі ОСОБА_3 , який у 2021 році був директором Комунального закладу «Центр охорони та досліджень пам?яток археології» - науково-дослідного пам?яткоохоронного та культурно-освітнього закладу, одним із завдань якого є моніторинг об?єктів археологічної культурної спадщини Полтавської області (т.1 а.с.37-43);

копії листів Комунального закладу «Центр охорони та досліджень пам?яток археології» із долученими до них схемами розміщення земельних ділянок у межах пам?ятки археології місцевого значення (т.1 а.с.30-31, 239-240), згідно яких за результатами проведеного моніторингу, встановлено, що спірна земельна ділянка повністю потрапляє на територію городища.

Наведені докази слід визнати належними, допустимими і достатніми, так як вони видані уповноваженими органами (установами), містять інформацію щодо предмета спору та у сукупності дають підстави зробити висновок про розташування спірної земельної ділянки на землях пам?ятки археології місцевого значення.

Відповідачкою не доведено наявність розбіжностей чи суперечностей у зазначених документах, не спростований викладений у них факт розташування спірної земельної ділянки на землях пам?ятки археології місцевого значення.

Заперечення проти позову грунтуються на твердженні про те, що на час вирішення органом місцевого самоврядування питання про передачу спірної земельної ділянки їй у власність була відсутня доступна для відповідних уповноважених органів інформація про існування певних обмежень чи заборон стосовно цих земель.

Проте, як зазначено вище нерозроблення уповноваженим органом проекту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться пам?ятка археології місцевого значення - Городище та селище Стасі 1 («Стасівське городище»), та, як наслідок, невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності громадян, зокрема, відповідачки.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, у порушення вимог статей 12, 76-80, 89 ЦПК України належної оцінки вказаним доказам у їх сукупності та взаємозв`язку не надав, що призвело до помилкових висновків про недоведеність позовних вимог і відсутність порушеного права та інтересу держави у спірних правовідносинах.

З огляду на те, що отримання громадянами та юридичними особами у власність земельної ділянки історико-культурного значення, на якій розташована пам`ятка археології, суперечить вимогам законодавства, тобто заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим, то втручання держави у право володіння спірною земельною ділянкою ОСОБА_2 має легітимну мету контролю за використанням цієї земельної ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель пам`ятки археології.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним і ефективним з огляду на те, що зайняття (набуття у власність) земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Власник земельної ділянки на якій розташовані пам`ятки археології може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, вимагаючи повернути таку ділянку.

З наведених підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог, а саме про задоволення позову.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову до суду Полтавська обласна державна (військова) адміністрація сплатила судовий збір у сумі 2 684 грн (т.1 а.с.1), за подання апеляційної скарги 4 026 грн (т.2 а.с.93).

Оскільки позов задоволений повністю, то із ОСОБА_2 на користь Полтавської обласної державної (військової) адміністрації слід стягнути 6 710 (2 684 +4 026) грн витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.382, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника Полтавської обласної державної (військової) адміністрації, задовольнити.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 16 липня 2024 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги Полтавської обласної державної (військової) адміністрації задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) повернути земельну ділянку з кадастровим № :00:004:0106, яка розташована на території с.Стасі, загальною площею 2,0 га, у власність держави в особі Полтавської обласної державної (військової) адміністрації.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) на користь Полтавської обласної державної (військової) адміністрації (; вул. Соборності,45, м.Полтава,36014) витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 710 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного текста постанови шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2024 року

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов