Справа № 530/664/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

21.05.2024 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого -судді Должко С.Р., секретаря Тараненко Т.І., представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю Батрак Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Зіньків цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до Акціонерного товариства "Комерційний Банк "Приватбанк", місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Національний банк України, місце знаходження: м.Київ, вул. Інститутська, 9 про визнання неправомірними дій банку щодо списання коштів по неіснуючому кредитному договору, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В Зіньківський районний суд Полтавської області із позовною заявою звернулася ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до Акціонерного товариства "Комерційний Банк "Приватбанк", місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Національний банк України, місце знаходження: м.Київ, вул. Інститутська, 9 про визнання неправомірними дій банку щодо списання коштів по неіснуючому кредитному договору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Зіньківського районного суду Полтавської області дану справу передано на розгляд судді Должко С.Р..

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 07.06.2023 року відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження. Сторонам по справі направлено ухвалу про відкриття провадження, відповідачу разом з копіями позовної заяви та доданими до неї документами та судові повістки про час дату та місце судового засідання, отримані відповідачем.

Ухвалою суду від 16.04.2024 року призначено по справі судовий розгляд.

З позову вбачається, що позивач просить суд ухвалити рішення яким визнати дії акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (код 14360570), юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, по списанню коштів з рахунку 4412 картки 078342, громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 незаконними. Визнати анкету - заяву до договору банку АТ КБ ПриватБанк на ім`я ОСОБА_1 нікчемною.

13.09.2023 року представником відповідача акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", за довіреністю Озірською В.С. подано відзив на позов, у якому зазначено, що ОСОБА_1 тривалий час є клієнтом АТ КБ ПриватБанк та отримує фінансові послуги АТ КБ ПриватБанк, в тому числі, отримала та користується кредитною карткою № НОМЕР_2 , що не заперечується сторонами. 30.09.2011 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ ПриватБанк з метою отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ ПриватБанк, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна. Дана довідка містить погоджені між сторонами умови користування кредитною карткою, а саме стосовно базової відсоткової ставки за користування кредитом 2,5% на місяць (30% на рік), що нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році; розмірі щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів, розмір комісії та зняття готівки та особистих коштів ,безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості та штраф 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, із врахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій, тощо. На підставі підписаних документів позивач отримала кредитну картку № НОМЕР_3 , яка в подальшому неодноразово перевипускалась. Остання перевипущена картка має № НОМЕР_2 та отримана позивачем 15.03.2021 року. Факт користування даною карткою та кредитним лімітом підтверджується банківською випискою. 15.03.2021 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до умов та правил надання послуг та паспорт споживчого кредиту.

У заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1 на підставі ст.634 ЦК України, підписанням цієї заяви приєднується до розділу Загальні положення, та умов та правил надання банківських послуг АТ КБ ПриватБанк, що розміщені в мережі інтернет за адресою: https://privatbank.ua/terms. які разом становлять договір банківського рахунка, приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому договорі та зобов`язується їх належним чином виконувати. Підписанням заяви про приєднання до умов та правил надання послуг від 15.03.2021 року ОСОБА_1 ще раз засвідчила погодження угоди про використання простого електронного підпису, а також умови та правила надання банківських послуг на дату приєднання та підписання їх клієнтом ОСОБА_1 і тарифи. Підписавши вищевказані документи 15.03.2021 року ОСОБА_1 отримала кредитну карту Універсальна Gold №388192, активувала її та почала використовувати. 15.03.2021 року на вищевказану карту було встановлено кредитний ліміт у розмірі 35000 грн.. Від дати отримання позивачем кредитної картки № НОМЕР_2 ОСОБА_1 здійснювала розрахунки кредитною карткою та кредитними коштами, однак погашення заборгованості не здійснювала , у зв`язку з чим утворилась прострочена заборгованість. У зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 повністю використала кредитні кошти в межах кредитного ліміту і самостійно не здійснювала платежі на погашення заборгованості у розмірі мінімального платежу, зобов`язання з погашення заборгованості належним чином не виконала, тому керуючись ч.2 ст.1071 ЦК України та на підставі п.2.1.1.3.1 Умов та правил надання банківських послуг, що погоджені сторонами у заяві про приєднання до умов та правил надання послуг від 15.03.2021 року, банк був змушений провести договірне списання і здійснити погашення кредитної заборгованості по рахунку карти № НОМЕР_2 за рахунок грошових коштів, розміщених на рахунку дебетової карти клієнта № НОМЕР_4 , що було погоджено між сторонами в договорі. Що стосується вимог позивача стосовно визнання анкети заяви до договору нікчемною, то відповідач зазначив, що ОСОБА_1 12.10.2015 року підписала анкету-заяву на підставі якої отримала картку для виплат № НОМЕР_5 . Своїм підписом у даному документі позивач засвідчила, що вона згодна з тим, що дана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування,основними умовами обслуговування і кредитування складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. З позовної заяви не можливо ідентифікувати платіж/платежі, які позивач вважає незаконними, адже позивач не вказує ні дату фінансової операції, ні конкретну суму списану з рахунку. Враховуючи зазначене відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.102-105).

У судове засідання учасники справи: позивач ОСОБА_1 не з`явився, з`явилася її представник, за довіреністю Батрак Т.А., позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити, представник відповідача акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" не з`явився, надіслала клопотання про розгляд справи за відсутності представника з врахуванням відзиву, третя особа представник НБУ не з`явився, надіслав до суду письмові пояснення та зазначив про розгляд справи за відсутності представника НБУ.

Суд, заслухавши представника позивача ОСОБА_1 , за довіреністю Батрак Т.А., яка підтримала позовні вимоги, письмові пояснення третьої особи та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час.

Відповідно до рішення Ради Суддів України від 24 лютого 2022 року № 9 щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні Верховна Рада України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні запровадила воєнний стан через вторгнення Росії в Україну.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Рада суддів України вирішила звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист.

З урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю рекомендувати зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 являється клієнтом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", має банківську картку за номером НОМЕР_5 , рахунок 4412, НОМЕР_6 . Зіньківським відділом державної виконавчої служби відкрите виконавче провадження № 64845261 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення повноліття, стягнуті аліменти перераховує на картковий рахунок АТ КБ ПриватБанк НОМЕР_6 . Позивач крім картки за номером НОМЕР_5 , на яку зараховуються стягнуті Зіньківським ВД ВС аліменти по АТ ВП № 64845261, має картку за номером НОМЕР_2 під назвою Універсальна Голд, НОМЕР_7 з карти 078342 позивача списано (вкрадено) АТ КБ ПриватБанк кошти в розмірі 3995 грн.. ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ ПриватБанк для з"ясування обставин щодо списання коштів з її банківської картки НОМЕР_5 , на що оператори банку надали пояснення, що списані кошти з картки НОМЕР_5 є погашення заборгованості по кредиту по картці універсальній Голд 388192. З чим позивач не погоджується так як дані неправомірні дії порушують Конституційне право позивача.

ОСОБА_1 21.04.2023 року надіслала на поштову адресу АТ КБ ПриватБанк заяву в якій просила надати належним чином оформлений договір на видачу кредиту на ім`я ОСОБА_1 , в якому чітко прописані умови списання коштів в рахунок погашення заборгованості по кредиту картки універсальна Голд № НОМЕР_2 . На що 25.04.2023 року отримала відповідь де на сторінці 1 абзац 7 вказано, що при оформленні договору ви заповнюєте анкету, в ній міститься пункт про те, що підписавши анкету ви погоджуєтеся з усіма умовами, з якими можна ознайомитися на офіційному сайті Банку з посиланням privatbank.ua/terms/.

21.04.2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до АТ КБ ПриватБанк в добровільний спосіб повернути АТ КБ ПриватБанк на р/р НОМЕР_8 списані кошти цільового призначення в розмірі 3489,00 грн..

23.05.2023 року на поштову адресу позивача надійшла відповідь АТ КБ ПриватБанк про те, що зарахування на карту 388192 не знайдено. А вже 16.05.2023 року списано 497,50 грн. автоматичне списання заборгованості з картки 078342 платіж 1DВ на картку універсальна Голд 388192, загальна сума неправомірно списаних ( вкрадених) коштів склала 3995 грн..

ОСОБА_1 24.05.2023 року надіслала на поштову адресу відповідача рекомендований лист з повідомленням про вручення про те, що відкликає анкету-заяву до договору.

Позивач ОСОБА_1 не погоджується з такими діями банку та вважає їх неправомірними, внаслідок чого звернулася з позовом до суду.

AT КБ "ПРИВАТБАНК" обґрунтовуючи свої заперечення, посилається на витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms., як невід`ємних частин, укладених між сторонами договорів.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов роумів позивач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи відповідні заяви, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, роздруківка із сайту належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, а таке на них не зазначено час їх прийняття, затвердження та оприлюднення на сайті. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15.

Комерційним банок проігноровано той факт, що Указом Президента України №64/2022 в Україні було введеновоєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому було продовжено та діє по даний час.

Введення воєнного стану в країні не могло не вплинути на умови та можливість виконання зобов`язань сторонами господарських договорів.

Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання. Тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань.

Безумовно договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій.

Проте, статтею 617 Цивільного кодексу України (ЦКУ), а також статтею 218 Господарського кодексу України (ГКУ) передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Військова агресія як форс-мажорна обставина.

Частиною 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово- промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.

Торгово-промисловою палатою України (ТПП) булооприлюднено лист № 2024702.0-7.1 від 28.02.2022, якимповідомлено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

З чого слідує, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення так званого «договору» (у даному випадку посилання банку на анкету - заяву на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування між AT КБ ПРИВАТБАНК та фізичних осіб, але тільки в томувипадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

Якщо ж у договорі немає положень про форс-мажор, необхідно керуватися загальними приписами статей 617 ЦКУ та 218 ГКУ, які передбачають можливість звільнення від відповідальності внаслідок дії непереборної сили та варто зазначити, що введення воєнного стану в Україні визнано ТПП форс-мажорною обставиною, таки є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

ТПП на своєму сайті оприлюднила інформацію, що за для спрощення процедури засвідчення форс-мажорних обставин, вказаний лист ТПП слід вважати загальним офіційним листом щодо засвідчення форс-мажорних обставин, і його можна роздрукувати в якості відповідного підтвердження. Тобто, не потрібно звертатися за видачею індивідуального сертифіката.

Відповідно до відповіді від НБУ з якої вбачається, що AT КБ "ПРИВАТБАНК" є державним банком у розумінні ст.7 Закону «Про банки» організаційно - правовою формою банку є акціонерне товариство. Єдиним акціонером AT КБ ПРИВАТБАНК, якому належить 100 відсотків акцій у статутному капіталі є держава. Станом на дату цього листа банк здійснює банківську діяльність на підставі банківської ліцензії Національного банку від 05.10.2011 року. Підставою для внесення запису до державного реєстру банків про право банку на здійснення банківської діяльності є прикінцеві та перехідні положення Закону відповідно яких паперова форма банківської ліцензії трансформована у форму електронного запису починаючи з 05.08.2021 року підтвердженим документом щодо наявності у AT КБ ПРИВАТБАНК права здійснювати банківську діяльність, є витяг з державного реєстру банків НБУ, який створює та веде кредитний реєстр НБУ. Банки подають до кредитного реєстру інформацію про здійснення ними щодо боржників кредитні операції зазначені у ч.1 ст. 49 Закону «Про банки», якщооперація дорівнює або перевищує 100 розмірів мінімальних заробітних плат.

Перелік операцій ліцензії AT КБ ПРИВАТБАНК:залучення коштів та банківських металів, що підлягають поверненню, від необмеженого кола осіб; відкриття та ведення поточних (розрахункових, кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах, та рахунків умовного зберігання (ескроу).

З надання коштів та банківських металів у кредит за рахунок залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від власного імені, на власних умовах та на власний ризик.

Відповідно до ст. 99 Конституції України Грошовою одиницею України є гривня. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України.

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів-з рахунку платника;

перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє: меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти) , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Саме про сказане викладено в Постанові від 26.10.2022 № 227/3760/19-ц Верховний Суд. Велика Палата

6.13.Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

6.14.Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

6.15.Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

6.16.Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

6.17.Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

6.18.Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним, чи не відповідало його внутрішній волі.

6.19.Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

6.20.Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо) . Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку AT КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути законні, прозорі, зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома письмово (мовчазна згода у даному випадку не застосовується), у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на дату укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений та погодився з ними (але ж підтверджуючи підписом) в договорі. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

AT КБ «Приватбанк» неправомірно (без розпорядження та згоди ОСОБА_1 ) списано з належного їй банківського рахунку кошти в розмірі 3 995 гривень (три тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять грн.) на день подання позовної заяви, та продовжувалися списуватися і надалі.

У анкеті-заяві ОСОБА_1 б/н від 30.09.2011 року відсутні умови про те, що вона доручає банку проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості.

AT КБ ПРИВАТБАНК обґрунтовуючи свої заперечення, посилається на витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms., як невід`ємних частини, укладених між сторонами договорів.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідні заяви, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема й щодо права банку Здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, роздруківка із сайту належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим AT КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (з моменту підписання анкети -заяви б/н в від 30.09.2011 року, тобто банк міг додати, як до свого відзиву, так і до заперечень на позов ОСОБА_1 витяги з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для БАНКУ.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заявах AT КБ ПРИВАТБАНК умов щодо права Банку, в тому числі на договірне списання, надані банком витяги з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Умови договору приєднання повинні бути зрозумілі, доведені до відома споживачів, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на положення статей 633,634 ЦК України, суд вважає, що позивач приєднується лише до тих умов, з якими ознайомлений під підпис в день укладення договору.

Конституційний Суд України у своєму рішенні по справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договорів з ОСОБА_1 з AT КБ «ПРИВАТБАНК» дотримувались вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ, про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.

Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-13Іцс 19) та у постанові Верховного суду від 11 вересня 2019 року справа№ 285/3013/16 (провадження № 61-36001св18).

Позивач ОСОБА_1 звернувшись в суд з позовом, просила визнати дії акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (код 14360570), юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570 по списанню коштів з рахунку 4412 картки 078342, громадянки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 незаконними. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалася на безпідставність списання банком з її рахунку НОМЕР_8 коштів на погашення заборгованості на картку за номером НОМЕР_9 під назвою Універсальна голд, оскільки жодних розпоряджень на списання зазначених коштів з рахунку позивач, без погодження із нею та письмового або іншого підтвердження не надавала, загальних умов надання банківських послуг - відкриття та ведення поточних рахунків фізичних осіб, в яких визначено умови про договірне списання, не підписувала. Представником відповідача не надано суду доказів того, що ОСОБА_1 - позивач, отримуючи банківську картку за номером НОМЕР_5 та підписуючи відповідний договір чи анкету заявку до договору із відповідачем, обслуговування даної картки надала будь-яку згоду на будь яке списання коштів із її банківської картки без її згоди.

Отже, виходячи з викладеного вище, суд погоджується з доводами представника позивача ОСОБА_1 , за довіреністю ОСОБА_5 , що грошові кошти, які знаходились на рахунку 078342 належали ОСОБА_1 на яку зараховувалися аліменти на праві приватної власності, саме як фізичної особи.

Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.76, ч. 1,2 ст.77, ч. 1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Що стосується позовних вимог в частині визнання анкети заяви до договору банку АТ КБ ПриватБанк на ім`я ОСОБА_1 нікчемною, то суд виходить з наступного:

У своїй позовній заяві позивач не зазначає, яку саме анкету заяву до договору банку АТ КБ ПриватБанк, від якого числа, визнати нікчемною.

12.10.2015 року ОСОБА_1 поставила підпис в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Вказана Анкета-заява містить застереження про те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є договором приєднання (стаття 634 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також, якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Згідно частини першої статті 626, частини першої статті 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 та п. 6 абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору; договір якщо інше не передбачено законом, повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Таким чином, розмір кредиту, як предмет договору, визначений як ст. 1054 ЦК України так і ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є обов`язковою, а тому істотною умовою кредитного договору.

Отже, виходячи з аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що у разі досягнення між сторонами згоди на укладення кредитного договору у заяві про приєднання до запропонованих банком Умов та Правил має бути зазначено вид та умови кредитування, розмір узгодженого сторонами кредиту (кредитна лінія, кредитний ліміт), що є істотними умовами кредитного договору.

Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 тривалий час є клієнтом АТ КБ ПриватБанк та впродовж багатьох років неодноразово підписувала анкети заяви та актуалізувала свої анкетні дані, отримала та користується кредитною карткою 388192. 15.03.2021 року на кредитну карту було встановлено кредитний ліміт у розмірі 35000 грн.. В подальшому 15.03.2021 року кредитну картку Універсальна Gold було перевипущено на нову № 388192, яку ОСОБА_1 активно використовувала, проводила розрахунки за придбання продуктів харчування та інших товарів в магазинах, аптеках, АЗС, поповнення рахунку мобільних телефонів тощо, однак погашення заборгованості не здійснювала.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на те, що ОСОБА_1 підписала анкету-заяву використовувала кредитні кошти в межах кредитного ліміту. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяги з Умов та Правил розуміла ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву. Адже як було встановлено в судовому засіданні, відповідач не надав доказів, яким чином було повідомлено позивача про Умови та Правила надання кредиту. Так як при досліджені матеріалів справи було встановлено, що підписувати угоди мають тільки працівники АТ КБ "ПриватБанк", які знаходяться в м. Київ та м. Дніпро та мають відповідні ліцензії та ніяк працівники філії АТ КБ "ПриватБанк", яка знаходиться в м. Зіньків та не мають відповідних ліцензій.

В матеріалах справи також відсутні докази, що працівники АТ КБ "ПриватБанк" погодили анкету-заявку ОСОБА_1 на отримання нею кредитних коштів.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликало сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підтримує принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія Греко-Католицької Церкви в м. Люпені та інші проти Румунії", заява N 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначив, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І розгляд справи у судах виникає саме у тому, щоб викликати такі інтерпретаційні сумніви з урахуванням змін у повсюдній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", заява N 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява N 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі "SW проти Сполученого Королівства", заява N 20166/92, § 36).

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, §47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питань щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права у подібних відносинах.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено в статті 8 Конституції України .

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Відповідно до частини першої статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольового волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних законів цивільного законодавства, що передбачено в пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено в пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Такі дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторінку договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має обгрунтовуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон N 1023-XII ) та банком.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону N 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка купує, замовляє, використовує або має намірити прибути чи замовити продукцію для особистих потреб, використаних не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Постанови Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи захисту інтересів споживачів", прийнятої 9 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних відносин, як односторонні типи контрактів, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного роз`яснення положення другої рецензії преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-В "Про відповідальність за неплатне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі. № 1-12/2013 Слід, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому принципу захисту у відповідних правовідносинах, викликає дію рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних заходів цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити своє право бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у порядку заявки про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, пакет Умови та надання банківських послуг це значний за обсягом документ, який містить усі аспекти надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки до розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладанні договору з ОСОБА_1 . АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимоги, передбачені частиною другою статтею 11 Закону N 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем на тих же умовах, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 12.10.2015 року підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій просила відкрити поточний рахунок/картку у гривні (а.с.107), в результаті чого був відкритий картковий рахунок та видана картка, позивач актуалізувала свої анкетні дані, а також активно користувалася кредитними грошовими коштами, в межах встановленого кредитного ліміту, що знаходилися на картці, що підтверджується випискою за договором (а.с.109-123), тому суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 ставила свій підпис в анкеті заяві, а тому сторони досягли згоди з усіх істотних умов, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи позивач не заявляла. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права свободи людини і громадянина захищаються судом.Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій, чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись Конституцією України, ст. ст. 207,215,230,517,526,628,638, 1048,1054,1055 ЦК України, ст.ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 81, 210, 258-259, 263-268,354 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір", суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до Акціонерного товариства "Комерційний Банк "Приватбанк", місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Національний банк України, місце знаходження: м.Київ, вул. Інститутська, 9 про визнання неправомірними дій банку щодо списання коштів по неіснуючому кредитному договору задоволити частково.

Визнати дії акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (код 14360570), юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д , по списанню коштів з рахунку 4412 картки 078342, громадянки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 незаконними.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за на слідками апеляційного перегляду.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 29 травня 2024 року.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р. Должко