ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/924/24Головуючий по 1 інстанції
Справа № 705/3744/21 Категорія: 304020000 Піньковський Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.,

секретар: Новицька Н.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ;

третя особа ОСОБА_3 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про наявність обтяжень і обмежень прав на земельну ділянку,

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про наявність обтяжень і обмежень прав на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначав, що 1/3 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 27.05.1994 належить, як членам єдиної родини, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. За умовами договору їх долі рівні, з рівними правами на володіння, користування і розпорядження спільним майном, а перехід права власності до іншої особи можливий за письмової згоди. Але ОСОБА_2 , об`єднавшись з хасидами і їх агентами, вчинила односторонній правочин, уклавши договір дарування від 29.08.2017, і передала частину їх спільної земельної ділянки ОСОБА_5 без акта прийому-передачі і відомостей про обтяження та обмеження у її використанні, та порушила порядок дарування.

У першу чергу ці обтяження безпосередньо встановлені законом щодо земельного простору громадян і їх прав (мораторій, спільна власність, розпорядження тощо), які обов`язкові для виконання усіма, а також інші обтяження, що стосуються уже їх будинку із державною реєстрацією у ДРП, а головні обмеження у використовуванні земель включають безпосередньо встановлені законом, а інші входять до внутрішніх обмежень їх конкретного майнового комплексу з державною реєстрацією в ДЗК.

Але ОСОБА_6 не визнає взаємні обмеження і обтяження, діє не за правилами, поводиться зверхньо, вважає, що договір надає йому пільги і переваги, тому він не зобов`язаний дотримуватися певного порядку.

Такі порушенні земельного законодавства потребують захисту.

Просить суд підтвердити наявність обтяжень і обмежень на земельну ділянку спільної сумісної власності, на якій розташована 1/3 частина будинку по договору дарування від 27.05.1994 по АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_2 відновити обтяження і обмеження в укладеному з ОСОБА_6 договорі дарування від 29.08.2017 на земельну ділянку площею 150 м2 по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 третя особа: ОСОБА_3 про наявність обтяжень і обмежень прав на земельну ділянку, відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування відповідно до процедури, врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві, позов не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2024 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив: «скорегувати заочне рішення судді Піньковського Р.В. від 28.03.2024 і продовжити розгляд в іншому складі суду».

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що «суддя Піньковський Р.В. перекрутив надані позивачем докази в договорі дарування від 27.05.1994 про спільну сумісну власність, яка є основним обтяженням при передачі прав без письмової згоди ОСОБА_1 , і вклав новий зміст вже про спільну часткову власність за ст. 358 ЦК».

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що до позовної заяви, на підтвердження позовних вимог, позивач додав лише копію дублікату договору дарування серії ВСА № 119815, укладеного 27 травня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-305. Відповідно до вказаного договору дарування, ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_7 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м.

Будь-яких інших доказів, на підтвердження заявлених позовних вимог, матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд

Згідно зі статтею 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 ставить питання щодо підтвердження наявності обтяжень і обмежень, у зв`язку з існуванням прав спільної сумісної власності на земельну ділянку, та зобов`язання відповідачки відновити такі обтяження і обмеження на спільну земельну ділянку, у зв`язку із відчуженням нею, шляхом укладення з третьою особою договору дарування земельної ділянки.

Колегія суддів зазначає, що всі доводи ОСОБА_1 , зазначені в позовній заяві, ґрунтуються на припущеннях останнього, оскільки матеріали справи містять лише договір дарування від 27 травня 1994 року, зареєстрований в реєстрі за № 3-305, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_7 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м.

При цьому, матеріали справи не містять витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження актуальної інформації, на момент звернення до суду з даним позовом, про власників майна, зазначеного в договорі дарування від 27.05.1994.

Матеріали справи не містять договору дарування від 29.08.2017, посилання на який позивач здійснює в позовній заяві, як на підставу його порушених прав та інтересів чи будь-яких інших доказів про передачу спільного майна у власність третьої особи на підставі вказаного договору дарування.

Позивачем не обґрунтовано, які цивільні права ОСОБА_1 порушує договір дарування від 29.08.2017, за умови наявності такого договору.

Позивачем не зазначено, які обмеження та обтяження були накладені на земельну ділянку, та яким чином ці обмеження та обтяження були зняті після укладення договору дарування від 29.08.2017.

Позивачем не вказано, яким чином відповідачем можуть бути відновлені певні обмеження та обтяження на спірну земельну ділянку при наявності чинного договору дарування від 29.08.2017, за умови наявності такого, при цьому, за відсутності спору про визнання договору дарування від 29.08.2017 недійсним.

Клопотання про витребування доказів ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заявлялися.

На позивача покладений обов`язок, з врахуванням предмету і підстав позову, довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень Цивільного кодексу України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав, про що правильно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції, з урахуванням вимог до ефективності захисту порушеного права, принципу неможливості захисту права, що не є порушеним, правомірно відмовив в задоволенні позову із підстав недоведеності факту порушення прав позивача належними доказами.

Обґрунтованих доводів неправомірності такого висновку суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Таким чином, апеляційний суд висновує, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з огляду на що рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про наявність обтяжень і обмежень прав на земельну ділянку, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає касаційному оскарженню в порядку і строках, визначених ЦПК України.

Судді Ю.В. Сіренко

О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова