КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 355/1503/22

25 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Самбур Марії Михайлівни на рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Чехова С.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, Баришівська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, Баришівська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , як було зазначено у лікарському свідоцтві про смерть №250 від 03 грудня 2021 року-смерть настала ІНФОРМАЦІЯ_1 у стаціонарі «КНЛ КМК ГВВ» м. Київ, причина смерті є набряк легенів, серцева-судинна недостатність, атеросклеротична хвороба серця. Ці хвороби за висновками патологоанатома були у померлого протягом останніх 20-ти років.

У померлого не було своєї сім`ї - дружини, дітей, а коли батьки померли, то спадкоємцями стали рідні брати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Зазначав, що в установлений законом 6-ти місячний строк він подав заяву про вступ у спадщину. За його заявою було відкрито спадкову справу у Баришівській державній нотаріальній конторі Київської області за №12/2022. 05 жовтня 2022 року він отримав постанову нотаріуса Баришівської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Підставою стало те, що його брат ОСОБА_5 , знаходячись у лікарні на стаціонарному лікуванні 26 листопада 2022 року, продав все своє домоволодіння. Як було в подальшому з`ясовано, своє помешкання спадкодавець ОСОБА_5 продав відповідачці ОСОБА_2 , знаходячись у лікарні, за декілька днів до смерті і цей факт продажу підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 листопада 2022 року.

Позивач вважав, що такий правочин вчинений шляхом оману з боку відповідачки та є таким, що порушує право спадкоємців, посилаючись на те, що в лікарській довідці зазначено, що померлий хворів не менше 20-ти останніх років свого життя. Весь цей час він спілкувався зі своїм братом-позивачему справі, зяким ділився своїми проблемами, своїм станом здоров`я і навіть звертався по допомогу до психіатра і вже згоден був поїхати на лікування у психологічний диспансер.

Однак, раптово з`явилась відповідачка, з якою ні померлий, ні йогодовіритель не спілкувались, та відвезла його у лікарню для ветеранів, де він усе продав і помер.

Позивач вказував, що оспорюваний договір купівлі-продажу будинку укладений під впливом помилки, укладений під впливом обману, укладений під впливом тяжкої для померлого обставини і на вкрай невигідних умовах, фіктивний. Його брат знаходився на лікуванні у стаціонарі, тобто, знаходився під впливом лікарських препаратів та тяжкої хвороби і саме по собі відчуження домоволодіння в повному обсязі під час лікування є дуже дивним. Немає інформації про те, що брат підшукував собі інше житло. До свого брата за допомогою віднайти йому інше помешкання не звертався, нікому не обмовився, що продає будинок. Крамаренко Дмитро ОСОБА_6 не мав такої хвороби чи прогнозів лікарів, які б свідчили про невелику тривалість його життя. У його діях щодо відчуження будинку була б логіка, якби він подарував домоволодіння або ж перерахував кошти на дитячий будинок чи інші благодійні фонди.

На переконання позивача, померлий брат не розумів у силу свого захворювання, що відчужує своє домоволодіння назавжди. За життя братне хотів переїжджати, щоб пожити у сім`ї позивача, бо не хотів залишати свій будинок. Оригінали документів він завжди зберігав у знайомої ОСОБА_7 (щоб не викрали) з будинку і про це він повідомляв своєму брату, який є позивачем і надав номер телефону на всякий випадок.

Посилаючиь на те, що правочин вчинено всупереч закону, а тому є підстави визнати його недійсним, оскільки відповідачка мала на меті заволодіти майном ОСОБА_8 а Дмитра ОСОБА_6 , розуміючи стан його здоров`я і відсутність найрідніших людей у нього - батьків, дітей, дружини.

З урахуванням викладеного, позивач ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 26 листопада 2021 року по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець).

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, Баришівська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Самбур Марія Михайлівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, якимпозов ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав жодної правової оцінки обставинам, які безпосередньо впливають на справедливе, об`єктивне і законне рішення, а саме: стороною позивача заявлено клопотання про надання виписок з матеріалів хвороби хворого ОСОБА_5 , який проходив стаціонарне лікування в «КНЛ КМК ГВВ» місто Київ з 26 листопада по 02 грудня 2021 року. Клопотання задоволено, ухвала в медичний заклад надіслана, однак не виконана, оскільки медичний заклад зміст самої ухвали не зрозумів.

Зазначає що, отримавши рішення суду, сторона позивача звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення правопорушення, оскільки судом не надано оцінки нелогічним поясненням в судовому засіданні відповідачки ОСОБА_2 та свідків, заявлених стороною відповідача.

На переконання сторони позивача, поза увагою суду першої інстанції залишились обставини, в яких опинився померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 в «КНЛ КМК ГВВ» місто Київ, ОСОБА_5 . Житло, яке він продав 26 листопада 2024 року, було єдиним його житлом і основне, коли ж поступив для лікування в стаціонар «КНЛ КМК ГВВ» місто Київ сам продавець ОСОБА_5 .

Також в мотивувальній частині рішення суду не вказано о котрій годині 26 листопада 2021 року ОСОБА_5 поступив в стаціонар «КНЛ КМК ГВВ» місто Київ. Своє рішення суд мотивував лише тим, що є довідка про те, що ОСОБА_5 не перебував на обліку у лікаря- психіатра.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Свириденко Валенитина просить апеляційну скаргу позивача зилишити без задоволення, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року - без змін.

Зазначає, що судом першої інстанціївірно встановлено, що відповідно до нотаріально - посвідченого договору купівлі-продажу від 26 листопада 2021 року, ОСОБА_5 за життя продав відповідачці ОСОБА_2 будинок та земельну ділянку під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в смт. Баришівка Броварського району Київської області (а. с. 67-69)

Згідно довідки Лікарської консультативної комісії КНП «Центр первинної допомоги» Баришівської селищної ради Київської області, ОСОБА_5 хворів генералізованим атеросклерозом (а.с.75)

Згідно довідки КНП «Центр ПМСД» Баришівського району ОСОБА_5 , 1947 року народження, хворів генералізованим атеросклерозом на обліку у лікаря психіатра не перебував (а.с.76)

З виписки з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_10 встановлено, що він хворів генералізованим атеросклерозом. Знаходився під наглядом сімейного лікаря. При огляді ознак психічних захворювань не виявлено. На обліку у лікаря психіатра не перебуває (а.с.77).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що ОСОБА_5 був дієздатним, його дії були вільними і відповідали його внутрішній волі на що вказує його підпис в договорі-купівлі продажу, який був засвідчений нотаріусом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач не зазначив за захистом якого порушеного права він звернувся після смерті рідного брата, який розпорядився своїм майном за життя, не обгрунтував ефективність обраного ним способу захисту.

Крім того, ухвалою від 05 липня 2023 року Баришівський районний суд Київської області задовольнив клопотання адвоката Самбур Марії Михайлівни про витребування доказів.

На виконання ухвали суду про витребування доказів КНП «Київський міський клінічний госпіталь ветеранів війни» повідомив про необхідність конкретизувати питання.

В свою чергу, представник відповідача будь - яких клопотань щодо повторного спрямування на виконання ухвали суду про витребування доказів з медичного закладу, необхідні обгрунтування, уточнення позовних вимог, клопотання про призначення судової медичної експертизи в судовому засіданні не заявляв.

При цьому представником позивача не було надано до суду першої інстанції також доказів того, що в порядку ст. 84 ЦПК України вона зверталась з адвокатським запитом про витребування конкретних документів з медичних закладів, що необхідні для розгляду справи, які не були нею отримані і в подальшому не витребувані судом.

За даних обставин аргументи апелянта про те, що суд не надав жодної правової оцінки обставинам, зокрема, запиту адвоката до «КНЛ КМК ГВВ» місто Київ та відповіді Департаменту охорони здоров`я КМДА, щодо конфіденційності витребуваної інформації, є помилковими і такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 авдокат ОСОБА_11 повністю підтримала доводи апеляційної скарни та просиа її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Свириденко Валентина Михайлівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 в судовому засіданні повністю підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Зазначив, що відповідачка є його рідною донькою і племінницею ОСОБА_5 . Він попросив доньку приглянути за дядьком в лікарні, так як сам був відсутній, а вона цим скористалась.

Третя особи приватний нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, Баришівська державна нотаріальна контора в судве засіданя не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, приватний нотаріус Шех К.Г. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, Баришівська державна нотаріальна контора причину неявку свого преставника суду не повідомила. З оглялду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії інвентаризаційної справи №1641/12 ст.55 на садибний (індивідуальний) житловий будинок в АДРЕСА_2 вбачається, що в цій справі є технічний паспорт на житловий будинок, план забудови, еплікація житлового будинку, характеристика будівель та споруд, оформлені на ОСОБА_5 , розмір часток 2/6+4/6.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна вбачається, що 26.11.2021 року було зареєстровано укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ією ОСОБА_14 ою договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 , ціна нерухомості 1370000 грн, земельна ділянка 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 99 986,93 грн.

Судом також встановлено, що з лікарського свідоцтва про смерть №250 від 03 грудня 2021 року «Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської державної адміністрації «Київський міський клінічний госпіталь ветеранів війни» вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у стаціонарі.

У довідці про причину смерті форми №106/о №250, яка видається для поховання, вказано причину смерті: набряк легень, серцево-судинна недостатність, атеросклеротична хвороба серця.

З копії довідки Лікарської консультативної комісії КНП «Центр первинної допомоги» Баришівської селищної ради Київської області вбачається, що ОСОБА_5 хворів генералізованим атеросклерозом.

Згідно копії довідки КНП «Центр ПМСД» Баришівського району, яку надала сімейний лікар, вказано, що ОСОБА_5 , 1947 року народження, хворів генералізованим атеросклерозом, на обліку у лікаря психіатра не перебував.

З виписки з медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_15 вбачається, що він хворів генералізованим атенросклерозом. Знаходився під наглядом сімейного лікаря. При огляді ознак психічних захворювань не виявлено. На обліку у лікаря психіатра не перебував.

З матеріалів спадкової справи №12/2022, яка надійшла на виконання вимог ухвали суду від нотаріуса Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області Малиновської Н.В., вбачається, що ОСОБА_4 звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті свого брата ОСОБА_5 , надав копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі, повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану, свідоцтво про народження ОСОБА_5 , свідоцтво про народження ОСОБА_1 , копію паспорта ОСОБА_1 , свідоцтво про народження ОСОБА_3 , заяву про прийняття спадщини від ОСОБА_3 після смерті брата ОСОБА_5 .

З копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі слідує, що в Баришівській районній державній нотаріальній конторі внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи №6901116, номер у нотаріуса 12/2022, спадкодавець ОСОБА_5 .

05.10.2022 року нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Малиновською Н.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд та частку земельної ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1 , за відсутністю документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій. Запропоновано звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, Баришівська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції посилався на те, що стороною позивача не було доведено, що ОСОБА_5 під час укладення договору купівлі-продажу був під впливом обману та помилки, та не усвідомлював своїх дії і не знав закону, чи неправомірно його тлумачив. Не надано доказів, які б вказували на психічну хворобу ОСОБА_5 , наявнісь у нього тяжкого захворювання, які б перешкоджали укладенню ним оспорюваного правочину. Аналізуючи надані докази, суд першої інстанції дійшов до висновку, що, укладаючи правочин ОСОБА_5 був дієздатним, його дії були вільними і відповідали його внутрішній волі, на що вказує підпис з ознайомленням договору-купівлі продажу, засвідчений нотаріусом.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року в повній мірі не відповідає, оскільки судом не надавно належну правоу оцінку всім правовим підставам визнання оспорюваного правочину недійсним, на які посилався позивач у поданому ним позові. Так, суд обгрунтував свої висновки в частині визнання правочину недійсним з підстав укладеного під впливом обману та помилки, не усвідомлення своїх дії і не знання закону, чи неправомірного його тлумачення, тоді як позивач у позові просив визнати договір купівлі -продажу недійсним з підстав укладення його під впливом помилки, під впливом обману, під впливом тяжкої для померлого обставини і на вкрай невигідних умовах, з підстав фіктивності вказаного правочину.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:

під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2024 рокув справі № 523/13811/21(провадження № 61-818св24)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21) зазначено, що:

«наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах».

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав укладення оспорюваного правочину під впливом помилки, оскільки ОСОБА_4 не довів, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельноїх діялнки від 26 листопада 2021 року по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 помилився стосовно правової природи укладеного ним правочину.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 26.11.2021 ОСОБА_5 мав намір укласти інший договір - наприклад договір довічного утримання, дарування тощо.

Зі змісту оспорюваного правочину вбачається, що до укладення договору нотаріусом було попередньо ознайомлено сторін договору з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного ОСОБА_5 . Сторони укладеного договору ствердили, що цей договір не має характеру фіктивної та удаваної угоди. ОСОБА_5 ствердив, що продаж здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і психічого (преамбула договору, пункт 13 договору).

Враховуючи, що вік ОСОБА_5 , його стан здоров`я, наявність у ОСОБА_5 спірного житла, як єдиного, за відсутності у справі належних і допустимих доказів на підтвердження наявності такої вади волі у ОСОБА_5 під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 26.11.2021, як помилка - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , недійсним.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 522/24006/17 (провадження № 61-5213св20) вказано, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто, природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного правочину, тому не може володіти інформацією щодо обставин вчинення правочину, які мають істотне значення для його укладення; доказів того, що оспорюваним правочином зачіпаються його права та інтереси позивачем ненадано і матеріали справи не містять; предметом договору купівлі-продажу від 26.11.2021 є житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка по АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_5 на праві приватної власності, що свідчить про те, що ОСОБА_5 мавправо самостійно розпоряджатися належним йому нерухомим майном на власний розсуд; позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачка ввела в оману ОСОБА_5 при укладенні договору, як і не надано доказів на підвердження наявності у діях відповадачки умислу ввести в оману ОСОБА_5 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 26.11.2021 року недійсним з підстав введення ОСОБА_5 в оману, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Як свідчить тлумачення частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є:

а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин;

б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі N 910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки Лікарської консультативної комісії КНП «Центр первинної допомоги» Баришівської селищної ради Київської області ОСОБА_5 хворів генералізованим атеросклерозом. Згідно копії довідки КНП «Центр ПМСД» Баришівського району, яку надала сімейний лікар, ОСОБА_5 , 1947 року, народження хворів генералізованим атеросклерозом, на обліку у лікаря психіатра не перебував. З виписки медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_5 вбачається, що він хворів генералізованим атенросклерозом. Знаходився під наглядом сімейного лікаря. При огляді ознак психічних захворювань не виявлено. На обліку у лікаря психіатра не перебував.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що на лікування ОСОБА_16 необхідно було витратити значну суму коштів, або відсутність в останнього коштів взагалі.

Як і не надано позивачем жодного належного та допустимого доказу того, що продаж житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 за 1 469 986, 93 грн. ОСОБА_5 було вчинено на вкрай невигідних для нього умовах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 недійсним з підстав наявності тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах для ОСОБА_5 , відсутні.

Частиною 1 статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто, визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 26.11.2021року недійсним з підстав його фіктивності, ОСОБА_17 не врахував, що кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна вбачається, що 26.11.2021 року було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку по АДРЕСА_1 за покупцем ОСОБА_13 ією ОСОБА_14 ою на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2021 року.

Тобто, на виконання оспорюваного правочину фактично було передано житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку по АДРЕСА_1 у користування ОСОБА_13 ії ОСОБА_14 і та відбувся перехід права власності на вказане майно до відповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 26.11.2021 року недійснимз підстав його фіктивності, відсутні.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 не довів наявність передбачених статтями 229, 230, 233, 234 ЦК України підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 26.11.2021року, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, Баришівська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу недійсним слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано оцінки нелогічним поясненням в судовому засіданні відповідачки ОСОБА_2 та свідків, заявлених стороною відповідача, колегія суддів відхиляє, оскільки пояснення відповідачки та покази свідків судом детально виклалені у рішенні і їм надана оцінка у сукупності з іншими доказами у справі.

У частині першій статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Основною підставою у цій справі для відмови в задоволенні позову є недоведення позивачем належними та допустимими доказами наявності передбачених статтями229, 230, 233, 234 ЦК України підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Доводи позивача про те, що житло, яке продав ОСОБА_5 26 листопада 2021 року, було єдиним його житлом, не є безумовною підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Подібний за змістом висновоксформульований у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21).

Доводи позивача про те що, укладаючи оспорюваний правочин, ОСОБА_5 знаходився на лікуванні у стаціонарі, тобто, знаходився під впливом лікарських препаратів, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, не скористався своїм право на заявлення клопотань про призначення почеркознавчої експертизи та/або призначення посметрної психіатричної експертизи, з метою доведення своїх позовних вимог достатніми та допустимими доказами та уникнення доказування на підставі припущень.

Ураховуючи предмет та підстави позову у цій справі, у апеляційного суду відсутній обов`язок призначення відповідної експертизи за відсутності при цьому клопотання від сторони позивача у справі.

При відсутності належих та допустимих доказів на підтвердження факту перебуванння ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного правочину в тяжкому стані, під впливом ліків, такі доводи позивача є припущенями, а рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, проте помилився щодо підстав такої відмови.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Самбур Марії Михайлівни задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обгрунтування мотивів вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бучанського нотаріального округу Київської області Шех Ксенія Григорівна, Баришівська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення в редакції даної постанови.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття оскаржуваного рішення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 6, 11, 203, 204, 205, 207, 229, 230, 233, 234, 626, 627, 655 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 13, 81, 89, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Самбур Марії Михайлівни задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2024 року.

Головуючий: Судді: