ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4642/24 Справа № 215/5100/23 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів Агєєва О.В., Остапенко В.О.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/5100/23 за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії,

за апеляційною скаргою Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»,

на ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року,

встановив:

У вересні 2023 року Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою КПТМ «Криворіжтепломережа» подало апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні ухвали порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що справа має розглядатися в порядку господарського судочинства, адже відповідач припинив підприємницьку діяльність з 30 листопада 2017 року. Споживач комунальних послуг не здійснює підприємницької діяльності в ході їх отримання. Договори про надання комунальних послуг не є господарськими.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга КПТМ «Криворіжтепломережа» підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою в порядку цивільного судочинства, в якій просить суд стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 заборгованість за послугу з постачання теплової енергії, заборгованість з послуги за абонентське обслуговування та суму збитків від інфляції, які надавались позивачем за адресою здійснення підприємницької діяльності відповідача.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи КПТМ «Криворіжтепломережа» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 05 листопада 2021 року по 23 березня 2023 року.

У позовній заяві КПТМ «Криворіжтепломережа» вказало, що нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться в орендному користуванні у ОСОБА_1 до 01 жовтня 2023 року.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 02 липня 2002 року (а.с.7).

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність 30 листопада 2017 року (номер запису №6022791) (а.с.8).

Відповідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У частині 1 статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин 2 та 4 цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.

У статті 50 ЦК України передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно статті 42 Господарського Кодексу (далі - ГК) України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право-і дієздатністю, та не обмежує їх.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 і від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц).

Згідно із частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу (стаття 45 ГПК України).

Відповідно частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Тобто, критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.

Разом з тим відповідно до частини 2 статті 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно пункту 1 частини 1 статті 7 Закону № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відповідно статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу, якими є і фізичні особи. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Суб`єктом права власності є фізична особа. ЦК України не містить заборони щодо перебування у власності окремої фізичної особи нерухомого майна нежитлового призначення.

Можна зробити висновок, що надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, разом з тим, споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні вказаних послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів, і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.

Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, оскільки у разі, коли споживачем послуг є фізична особа, то відповідно до статті 19 ЦПК України такі спори мали розглядатися за правилами цивільного судочинства, а в разі коли споживачем послуг є юридична особа чи фізична особа - підприємець як власники об`єктів нерухомого майна, то за суб`єктним складом, зазначені спори мали розглядатися відповідно до вимог статті 20 ГПК України у порядку господарського судочинства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 08 травня 2018 року у справі №757/45133/15-ц, провадження № 14-114цс18.

Як вбачається з матеріалів справи КПТМ «Криворіжтепломережа» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиті комунальні послуги з постачання теплової енергії, вважаючи, що між сторонами існують правовідносини із надання та споживання комунальних послуг, у яких відповідач є орендарем нежитлового приміщення, до якого подається теплова енергія.

У цьому випадку предметом позовних вимог є стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з оплати послуг за спожиту теплову енергію щодо опалення нежитлового приміщення, розрахованої позивачем за період з 05 листопада 2021 року по 23 березня 2023 року.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов`язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Крім того, частиною 2 названої статті передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності у цьому випадку не впливає на правовий статус споживача, оскільки такий договір вважається укладеним відповідно до Закону № 2189-VIII, а тарифи для нежитлових приміщень є єдиними, незважаючи на ту обставину, чи є такі особи суб`єктами підприємницької діяльності.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц (провадження № 61-33787св18).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що якщо стороною спору про надання комунальних послуг хоча і була фізична особа-підприємець - орендар нерухомого майна, який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але втратив цей статус до подачі позовної заяви, то зміна статусу не зумовлює наслідків у вигляді зміни юрисдикційності такої справи, оскільки розгляд даної справи має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, тому що у даному спорі вказана особа виступає як фізична особа - орендар нерухомого майна, а не суб`єкт підприємницької діяльності.

На час звернення КПТМ «Криворіжтепломережа» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію відповідач вже не мав статусу фізичної особи-підприємця.

Докази використання нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у господарській діяльності, споживання теплопостачання в господарських цілях відсутні.

Доказів на підтвердження фактичного здійснення відповідачем підприємницької діяльності протягом усього періоду надання послуг, за який позивач просить стягнути заборгованість, (05 листопада 2021 року - 23 березня 2023 року) та його статусу як фізичної особи-підприємця, в тому числі, і у правовідносинах, які стосуються отримання комунальної послуги, матеріали справи не містять.

Отже, позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, обґрунтовано визначив належність спору до цивільної юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли не з господарського договору. Даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 вересня 2021 року у справі № 210/542/20, провадження № 61-18798 св 20, від 04 серпня 2022 року у справі № 336/3615/20, провадження № 61-1558св22.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене та вимоги закону уваги не звернув та дійшов передчасного висновку щодо відмови у відкритті провадженні у справі.

Судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. 374 , 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» задовольнити.

Ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 29 травня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста