КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 758/6488/23 Апеляційне провадження № 22-ц/824/7792/2024Головуючий у суді першої інстанції - Якимець О.І. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 224 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 до Київської міської ради, треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Подільська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивачі звернулись до суду з позовом до КМР, треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської РДА у м. Києві, Подільська РДА у м. Києві, у якому просили:

визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю;

визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частини квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ОСОБА_1 разом із матір`ю у 2001 році переїхали жити до м. Києва та почали проживати у квартирі АДРЕСА_1 . У цій квартирі надалі залишилась проживати ОСОБА_1 зі сім`єю, сплачувати за житлово-комунальні послуги за діючими рахунками, які були відкриті щодо квартири до 2001 року; здійснювати поточні ремонти та поліпшують житлово-побутові умови. У лютому 2021 року ОСОБА_1 дізналася про те, що квартира не належить її матері, а тому позивач із сім`єю не повинні проживати у ній. Наводить дані про те, що з 2002 року проживають у безхазяйні квартирі та добросовісно нею володіють і продовжують відкрито, безперервно нею володіти протягом більше 10 років. Окрім цього, 27.05.2023 сину ОСОБА_1 виповнилось 10 років, а отже такий також володіє спірною квартирою. Відповідне майно нікому не належить, фактично є безхазяйною річчю, а тому при вселенні у квартиру ОСОБА_1 діяла чесно і добросовісно, відкрито як і її син (т. 1 а.с. 1-5).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30.11.2023 у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до КМР, треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської РДА у м. Києві, Подільська РДА у м. Києві про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено (т. 1 а.с. 193-199).

В апеляційній сказі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вказує, що за відсутності у матеріалах справи документів, які можуть підтвердити передачу об`єктів житлового фонду, зокрема будинку по АДРЕСА_2 до комунальної власності, вказують на помилковість та передчасність висновків суду першої інстанції, що зазначений будинок належать до комунальної власності територіального громади м. Києва, управління щодо якого передано районній державні адміністрації, якій надано, зокрема право приватизації об`єктів житлового фону.

Окрім того, суд першої інстанції проігнорував, що позивачі володіють майном відкрито, тобто без таємниць, не вчиняли дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Водночас, позивачі не були зобов`язані спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Позивачі поводились з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Судом не було також взято до уваги, що другим позивачем за даним позовом є дитина ОСОБА_3 , законним представником якого у даній справі є ОСОБА_2 , тобто майнові права дитини на спірну квартиру судом першої інстанції абсолютно проігноровані.

До того ж, залучення Подільської РДА у м. Києві як третьої особи у даній справі є безпідставним, оскільки рішення у справі жодним чином не може вплинути на їхні права або обов`язки за відсутності доказів щодо належної передачі майна до сфери управління Подільської РДА у м. Києві, а також доказів прийняття цього майна (т. 1 а.с. 218-226).

18.03.2024 Подільською РДА у м. Києві було подано відзив на апеляційну скаргу, у якій зазначено, що за наявними у матеріалах справи документами спірна квартира є комунальною власністю територіальної громади м. Києва, наймодавцем є Подільська РДА у м. Києві, а також, відсутні документи, що підтверджують факт визнання спірної квартири безхазяйним майном. Отже, апелянтом не було надано будь-яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували законність вселення чи законні підстави для визнання права власності жилим приміщенням, що свідчить про те, що заселення відбулось із порушенням законодавства (т. 2 а.с. 21-24).

У судовому засіданні представник позивачів - ОСОБА_5 підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 разом із сім`єю ОСОБА_2 (чоловік) та ОСОБА_3 (син) фактично проживають за адресою - АДРЕСА_3 .

Зареєстроване місце проживання позивачів є відмінним від фактичного місця проживання, що підтверджено відбитками штампів у паспортах громадян України, щодо зареєстрованого місця проживання їх сина, то у матеріалах справи відсутні будь-які відомості (т. 1 а.с. 6, 8).

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості щодо власника квартири АДРЕСА_1 відсутні ( т. 1 а.с. 92).

Згідно з листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.12.2020 № 062/14-13571 (И-2020) за даними реєстрових книг реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою - АДРЕСА_3 відсутня (т. 1 а.с.93).

Відповідно до розпорядження ВО КМР (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» (далі - розпорядження № 1112) в межах функцій органу місцевого самоврядування затверджено перелік підприємств, установ, організацій, майно яких передається до сфери управління районними в м. Києві державних адміністрацій. Зокрема, будинок АДРЕСА_2 передано до сфери управління Подільської РДА у м. Києві, що підтверджено додатком № 7 до розпорядження № 1112.

Здійснюючи управління об`єктами, які також вказані у додатку № 7, районні у місті Києві державні адміністрації здійснюють приватизацію об`єктів житлового фонду у встановленому порядку; забезпечують захист майнових і немайнових прав територіальної громади м. Києва (п. п. 4.15, 4.16).

Позивачем надано ряд платіжних документів щодо сплати послуг за житлово-комунальні послуги у квартирі АДРЕСА_1 за період з 2002 року по травень 2023 роки. Однак, особові рахунки щодо сплати за такі послуги відкрито ще до вселення позивача із матір`ю до спірної квартири, тобто до 2001 року.

Окрім того, із наданих копій квитанції вбачається, що позивач оплачувала не рахунки, які виставляло підприємство за надані послуги, а фінансові чеки за фактично спожиті житлово-комунальні послуги. Тому, із наданих доказів не можливо встановити хто саме був користувачем спірної квартири, і на якій підставі позивач здійснювала оплату наданих послуг.

Факт проживання позивача та її сина за вказаною спірною адресою, підтверджено декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 18.04.2018 № 000095Н9-9ХР9; довідками про відвідування школи сином позивача (т. 1 а.с. 83, 89, 90).

На переконання позивача, добросовісність володіння спірним майном підтверджено також договором про повірку № 175/П/2020-08/918010 та актовим виконаних робіт від 07.08.2020 (т. 1 а.с.91).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, з аналізу вказаного випливає, що право власності за набувальною давністю виникає лише за сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Відсутність хоча б однієї з наведених вище умов виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Так, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відсутність добросовісності в позивача щодо заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.

Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17, а також у постановах Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц, від 15.05.2019 у справі № 729/608/17, від 27.06.2019 у справі № 175/2338/16-ц, від 15.07.2020 у справі № 520/3015/16-ц, від 26.05.2021у справі № 214/3083/18, висновки яких суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що ЦК України набрав чинності з 01.01.2004, то набувальна давність може застосовуватись для набуття права власності на майно, володіння яким почалося не раніше 01.01.2001.

Якщо строк давнісного володіння почався раніше 01.01.2001, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01.01.2001, що узгоджується з роз`ясненнями п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5.

Відповідно до статей 15, 30 ЖК України та розпорядження ВО КМР (КМДА) від 31.01.2011 № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» повноваження щодо управління житловим фондом, здійснення контролю за його використанням, надання житла, укладення договору найму житлових приміщень, видача ордеру на жиле приміщення тощо відносяться до компетенції районних в м. Києві державних адміністрацій.

Згідно із ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Користування наданим жилим приміщенням повинно здійснюватися тільки відповідно до укладеного на підставі ордера договору найму (ч. 2 ст. 61 ЖК України).

Відповідно до ст. 816 ЦК України у договорі найму житла вказуються особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо володіння та користування житлом.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження Подільської РДА у м. Києві від 09.06.1993 № 521 «Про дозвіл тимчасового користування житловою площею» військовослужбовцю ОСОБА_6 та членам його сім`ї було видано у тимчасове користування квартиру АДРЕСА_1 , до підходу черги без права на реєстрацію.

Судом першої інстанції, за наявними у справі доказами було правильно встановлено, що спірна квартира є комунальною власністю територіальної громади м. Києва. Наймодавцем є Подільська РДА у м. Києві. Окрім того, особові рахунки було відкрито до вселення апелянтів у спірну квартиру та на іншу особу, а саме ОСОБА_6 (особа якій надавалось у тимчасове користування спірне житло).

Ордер на вселення апелянтів у спірну квартиру АДРЕСА_4 не видавався та договір найму не укладався.

До того ж, у матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують факт визнання спірної квартири безхазяйним майном.

Отже, з урахуванням того, що чинним законодавством України прямо встановлені підстави для вселення та набуття права власності на жиле приміщення, апелянтами, у свою чергу, не було надано будь-яких правовстановлюючих документів, які б підтверджували законність вселення чи законні підстави для визнання права власності жилим приміщенням, що свідчить про те, що заселення відбулось із порушенням законодавства, і зазначені обставини позивачами не спростовано.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені матеріали справи, а тому зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстави для визнання права власності за позивачами на нерухоме майно за набувальною давністю.

Посилання апелянта на те, що при вирішенні питання про місце проживання дитини суд першої інстанції неправомірно послався на норму ст. 160 СК України, оскільки це не відповідає завданню ЦПК України, зокрема, справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб є помилковим, оскільки норми СК України та ЦПК України не є тотожними, і нормами СК України регулюються питання щодо визначення місця проживання дітей до досягнення ними повноліття.

За таких обставин, судом першої інстанції правильно застосовано до правовідносин норми процесуального права, повно та всебічно досліджено матеріали справи та прийнято обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову. Доводи апелянта зводяться до його незгоди з висновками суду та на законність і обґрунтованість постановленого судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Понесені заявниками судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 31 травня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді