ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2991/23 Номер провадження 22-ц/814/1433/24Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтави цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Литовченка Романа Вікторовича, представника ОСОБА_1 , і Полтавської обласної прокуратури на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 08 листопада 2023 року (час ухвалення судового рішення з 16:01:15 год 08.11.2023 до 11:00 год 09.11.2023, дата виготовлення повного тексту судового рішення 23 листопада 2023 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 111 159,10 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, і 2 000 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказував, що вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 05.10.2018 у справі № 554/690/17 він визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.309, ч.1 ст.311 КК України, і виправданий у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 306, ч.ч.1, 2 ст.307, ч.3 ст.27, ч.3 ст.307 КК України. Остаточне покарання призначене у вигляді 4 років 1 місяця 14 днів позбавлення волі.

Зазначеним вироком зараховано в строк відбування покарання час перебування під вартою у зв`язку з обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 13.09.2016 по 05.10.2018 включно. Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції ЗУ № 838-V111 від 26.11.2015) зараховано термін попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 13.09.2016 по 05.10.2018 включно, тобто 774 дні, що становить чотири роки один місяць і чотирнадцять днів та визнано ОСОБА_1 таким, що відбув покарання та від його відбування звільнено. Обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано, його звільнено його з під варти негайно в залі суду.

Вироком Полтавського апеляційного суду від 01.02.2021 вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 05.10.2018 в частині виправдання його за ч.2 ст. 307, ч.3 ст.27, ч.3 ст. 307 КК України скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким він засуджений за ч.2 ст.309 КК України до трьох років шести місяців позбавлення волі; за ч.1 ст.311 КК України до двох років обмеження волі; за ст.307 ч.2 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна. Строк покарання обчислено з 01.02.2021, зарахувавши в строк покарання, зарахований вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 05.10.2018. У той же день позивача взято під варту в залі суду у зв`язку із набранням вироком законної сили.

Постановою ВС від 23.11.2021 вирок Полтавського апеляційного суду від 01.02.2021 скасовано, призначений новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції, а також його звільнено з-під варти.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.12.2021 апеляційне провадження у справі № 554/690/17 закрито у зв`язку з відмовою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури від апеляційної скарги прокурора.

Таким чином, залишився чинним та незмінним вирок Октябрського районного суду м.Полтави від 05.10.2018 у справі № 554/690/17, яким визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.309 та ч.1 ст.311 КК України, та виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.306 , ч.ч.1 і 2 ст.307, ч.3 ст. 27 ч.3 ст.307 КК України, остаточне покарання призначене у вигляді чотирьох років одного місяця чотирнадцяти днів позбавлення волі та визнано його таким, що відбув покарання та від відбування покарання звільнено.

Вважав, що, перебуваючи під вартою без законних підстав 9 місяців 24 дні, він був позбавлений права на працю.

Вказував, що відповідно ст.8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік» за час перебування під вартою він мав би отримати 58 909,1 грн заробітної плати, а тому підлягає стягненню 58 909,1 грн відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок обмеження права на працю.

На підставі вироку Полтавського апеляційного суду від 01.02.2021 був конфіскований належний йому автомобіль марки ВАЗ, модель 21104, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який в подальшому реалізований шляхом проведення електронного аукціону. Ціна продажу автомобіля становила 52 250 грн.

Внаслідок незаконних дій Полтавської обласної прокуратури та суду йому було завдано моральної шкоди, яка виразилася у моральних стражданнях, яку він оцінив у 2 000 000 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 52 250 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 100 000 грн. Судовий збір в сумі 2 147,20 грн віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі адвокат Литовченко Р.В., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно викладені доводи і фактичні обставини позову та звертається увага, що внаслідок незаконного перебування під вартою позивач був позбавлений права на працю, тому відповідно до ст.22 ЦК України він має право на відшкодування упущеної вигоди у розмірі мінімальної заробітної плати за весь час перебування під вартою.

Наголошується, що суд першої інстанції не дав належної оцінки фактичним обставинам і наявним у справі доказам, тому визначив неадекватний розмір відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Полтавська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що вирок відносно позивача частково є обвинувальним за окремими статтями і частково виправдовувальним за іншими статтями обвинувачення, тому у позивача взагалі відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не виникло права на відшкодування шкоди за рахунок держави.

ОСОБА_1 обгрунтовує свої вимоги наявністю вироку Полтавського апеляційного суду від 01.02.2021 у справі 554/690/17, однак це не є безумовною підставою для задоволення позову оскільки залишився незмінним вирок Октябрського районного суду м.Полтави від 05.10.2018 у справі № 554/690/17, яким позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення.

Судом першої інстанції у рішенні не зазначено жодного доказу на підтвердження душевних страждань позивача, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями органу досудового розслідування, тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

При винесенні рішення щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 52 250 грн суд першої інстанції послався на протокол № 554187 проведення електронних торгів, відповідно до якого автомобіль ВАЗ 21104, реєстраційний номер НОМЕР_1 , реалізований за 52 250 грн, однак вказаний протокол не є належним доказом, оскільки не містить доказів звернення коштів від продажу в дохід держави.

Відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 05.10.2018 у справі № 554/690/17 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.309, ч.1 ст.311 КК України, та його виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 306, ч.ч.1,2 ст.307, ч.3 ст.27, ч.3 ст.307 КК України. Остаточне покарання призначене у вигляді 4 років 1 місяця 14 днів позбавлення волі. (а.с.7-25)

Вказаним вироком зараховано в строк відбування покарання час перебування під вартою у зв`язку з обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 13.09.2016 по 05.10.2018 включно. Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України (в редакції ЗУ № 838-V111 від 26.11.2015) зараховано термін попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 13.09.2016 по 05.10.2018 включно, тобто 774 дні, що становить чотири роки один місяць і чотирнадцять днів, і визнано ОСОБА_1 таким, що відбув покарання. Обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано та його звільнено з під варти негайно в залі суду (а.с.25 зворот).

Вироком Полтавського апеляційного суду від 01.02.2021 вирок Октябрського районного суду м.Полтави від 05.10.2018 в частині виправдання ОСОБА_1 за ч.2 ст.307, ч.3 ст.27, ч.3 ст.307 КК України скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_1 засуджений за ч.2 ст.309 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; за ч.1 ст.311 КК України до 2 років обмеження волі. Визнано винуватим за ст.307 ч.2 КК України та призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного ОСОБА_1 майна. Строк покарання обчислено з 01.02.2021, зарахувавши в строк покарання зарахований вироком Октябрського районного суду м.Полтави від 05.10.2018.

У зв`язку із набранням вироком законної сили ОСОБА_1 взятий під варту в залі суду (а.с.27-33).

Постановою ВС від 23.11.2021 вирок Полтавського апеляційного суду від 01.02.2021 скасовано, призначено новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції, а також звільнено ОСОБА_1 з-під варти (а.с.34-40).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20.12.2021 апеляційне провадження у справі № 554/690/17 закрито у зв`язку з відмовою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури від апеляційної скарги прокурора (а.с.41-42).

Станом на час розгляду справи, залишився чинним та незмінним вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 05.10.2018 у справі № 554/690/17, яким визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.309 та ч.1 ст.311 КК України, і виправдано у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.306, ч.ч.1 і 2 ст.307, ч.3 ст. 27 ч.3 ст.307 КК України, остаточне покарання призначене у вигляді 4 років 1 місяця 14 днів позбавлення волі та його визнано таким, що відбув покарання.

Враховуючи вищевикладене, позивач 9 місяців 24 дні перебував під вартою.

На виконання вироку Октябрським районним судом м.Полтави 15.05.2021 видано виконавчий лист № 1кп/554/16/2018 щодо здійснення конфіскації майна ОСОБА_1 (а.с.45).

Постановою старшого державного виконавця Царичанського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро) Баранець Я.О. відкрито виконавче провадження № 64661859 за виконавчим листом № 1 кп/554/16/2018 від 15.02.2021 (а.с.46).

Постановою головного державного виконавця Київського ВДВС у м.Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Суми) Тихонова О.О. у виконавчому провадженні № 64661859 від 27.07.2021 про опис та арешт майна (коштів) боржника, здійснено конфіскацію майна ОСОБА_1 , у тому числі легкового автомобіля марки ВАЗ, модель 21104, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.98-99).

Як вбачається з протоколу № 554187 ДП «Сетам» від 20.09.2021, 20.09.2021 в період часу з 09:00 год до 16:06 год підприємством проведено електронні торги з реалізації легкового автомобіля марки ВАЗ, модель 21104, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Отримувачем коштів визначено Царичанський ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро) (а.с.50).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу про те, що він до притягнення до кримінальної відповідальності працював і отримував заробітну плату, яку, відповідно, втратив унаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, а тому останній не набув права на відшкодування заробітку в розумінні п.1 ч.1 ст.3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Оскільки матеріали справи містять протокол № 554187 проведення електронних торгів, відповідно до якого автомобіль ВАЗ 21104, д.н.з. НОМЕР_1 реалізований за 52 250 грн, відновити право позивача у інший спосіб неможливо, то на його користь підлягають стягненню 52 250 грн на відшкодування шкоди, завданої конфіскацією майна на підставі вироку, який у подальшому був скасований.

Вирішуючи питання стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачу завдана моральна шкода, яка виразилась у тому, що після винесення вироку Октябрським районним судом м.Полтави 05.10.2018 у справі № 554/690/17 та звільнення з під варти, позивач почав відновлювати усталений спосіб життя, зв`язки із близькими. Однак, вироком Полтавського апеляційного суду від 01.02.2021 його знову було взято під варту та направлено до установи відбування покарань. Таким чином, він незаконно був ув`язнений 09 місяців 24 дні. Після цього йому знову прийшлося докладати зусиль для відновлення нормального способу життя, стосунків із рідними, близькими та знайомими, які після повторного ув`язнення були дуже складними. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд врахував, що розмір, визначений до стягнення позивачем у розмірі 2 000 000 грн, є значно завищеним; мінімальний розмір відшкодування не може бути меншим, ніж 60 300 грн.

Суд вважав безпідставними твердження представника прокуратури про те, що ОСОБА_1 взагалі не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки вирок не є виправдувальним, так як підстав для відшкодування моральної шкоди у випадках виправдання особи за окремими статтями КК України спеціальний закон не містить, оскільки особа відбула покарання і після скасування вироку в частині виправдувального вироку, незаконно знаходилася в місцях позбавлення волі повторно. В даному випадку вбачається не ідеальна, а реальна сукупність злочинів.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно ч.1 та 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно ч.4 та ч.5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням наведених вимог процесуального закону.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного громадянина на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Відповідно до ст.1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Статтями 1-3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок його незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Згідно ст.4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.3 ст.13 Закону при призначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2020 року (справа № 661/246/17) зроблені такі висновки:

«Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

…

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 794-VIII розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

...

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.»

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи, зокрема те, що після ухвалення судом першої інстанції вироку, яким визнано, що позивач відбув покарання за злочини, у вчинені яких він визнаний винним, його повторно було позбавлено волі за вироком суду апеляційної інстанції, при цьому таке позбавлення волі було незаконним, оскільки прокурор відмовився від апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції. Визначена судом сума відшкодування моральної шкоди відповідає критеріям розумності і справедливості, є достатньою для задоволення потреб позивача як потерпілої особи.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року (справа № 686/23731/15-ц) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах права на відшкодування втраченого заробітку у разі незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності.

«Стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає перелік випадків, коли громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Пункт 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначає, що суми втраченого заробітку обчислюються виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Належних та допустимих доказів, які свідчили б про отримання позивачем заробітку на час незаконного засудження матеріали справи не містять, а в силу частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, посилання касаційної скарги представника позивача, що ОСОБА_1 є особою, вік якої, на момент незаконного кримінального переслідування, давав останньому можливість працювати і це є підставою для стягнення суми втраченого заробітку, необґрунтовані.»

У межах розгляду цієї справи встановлено, що позивач за станом на час порушення кримінального переслідування відносно нього не працював, офіційно будь-яких доходів не отримував, отже суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованими доводи позову про втрачену (потенційну) можливість працювати і отримувати доходи за час незаконного засудження як підстава для задоволення вимоги про стягнення втраченого заробітку.

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок доказування у цивільному судочинстві покладається на сторони.

Позивач у підтвердження вимоги про відшкодування вартості автомобіля, який був незаконно реалізований на користь держави, подав суду письмові докази, а саме виконавчий лист № 1кп/554/16/2018 від 15.05.2021 щодо здійснення конфіскації майна ОСОБА_1 (а.с.45), постанову старшого державного виконавця Царичанського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро) Баранець Я.О. про відкриття виконавчого провадження № 64661859 за виконавчим листом № 1кп/554/16/2018 від 15.02.2021 (а.с.46), постанову головного державного виконавця Київського ВДВС у м.Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Суми) Тихонова О.О. у виконавчому провадженні № 64661859 від 27.07.2021 про опис та арешт майна (коштів) боржника, за якою здійснено конфіскацію майна ОСОБА_1 , у тому числі легкового автомобіля марки ВАЗ, модель 21104, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.98-99), протокол № 554187 ДП «Сетам» від 20.09.2021, згідно якого підприємством проведено електронні торги з реалізації легкового автомобіля марки ВАЗ, модель 21104, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ., отримувачем коштів визначено Царичанський ВДВС у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро) (а.с.50).

Наведені докази відповідають критеріям, визначеним ст.77 ст.80 ЦПК України, а прокурором всупереч приписам ст.81 ЦПК України суду не надано жодного доказу у підтвердження його доводів про те, що конфіскація не відбулася, держава кошти від реалізації конфіскованого майна не отримала, існує можливість повернення майна в натурі.

Наявними у справі доказами підтверджено, що вироком місцевого суду від 05 жовтня 2018 року позивач визнаний винним і засуджений за ч.2 ст.309, ч.1 ст.311 КК України, йому призначено відповідне покарання і визнано таким, що відбув призначене покарання, у зв`язку з чим позивач був звільнений з-під варти у залі суду. За ч.1 ст.306, ч.1,ч.2 ст.307, ч.3 ст.23, ч.3 ст.307 КК України позивач виправданий.

Вироком суду апеляційної інстанції від 01 лютого 2021 року, тобто через два з половиною роки, позивач засуджений за ч.2 ст.309, за ч.1 ст.311, за ч.2 ст.307 КК України, йому призначене покарання у виді позбавлення, у зв`язку його взято під варту.

Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2021 року позивач звільнений з-під варти, у подальшому апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора закрито ухвалою суду апеляційної інстанції від 20 грудня 2021 року у зв`язку з відмовою прокурора від апеляційної скарги.

Посилання прокурора на відсутність підстав для відшкодування шкоди відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з огляду на те, що позивач все ж таки був визнаний винним і засуджений за злочини, передбачені ч.2 ст.309 і ч.1 ст.311 КК України, а вирок у цій частині набрав законної сили, не можна визнати обґрунтованими.

За загальним правилом ідеальна сукупність злочинів виникає, коли особа однією дією вчиняє одночасно два або більше злочинів, відповідальність за які передбачено різними статтями КК. Ознаками ідеальної сукупності є вчинення злочину: а) одним діянням; б) в одному місці; в) одночасно, а також г) наявність усіх необхідних ознак, передбачених двома чи більше різними статтями КК.

Реальна сукупність має місце, коли особа в різний час кількома різними та відокремленими одне від одного діяннями вчинила два або більше злочинів. Кожен зі злочинів, які становлять сукупність, кваліфікується окремо за відповідною статтею (частиною статті) КК.

З вироку Октябрського районного суду м.Полтави від 05.10.2018 у справі № 554/690/17 вбачається, що позивачу інкримінувалося вчинення окремих злочинів, вчинених у різний час, в різних місцях, різними діями, тому слід погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що мала місце реальна сукупність злочинів і по окремим епізодам обвинувачення позивач був виправданий.

Інші доводи апеляційних скарг, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги адвоката Литовченка Романа Вікторовича, представника ОСОБА_1 , і Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 листопада 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 березня 2024 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов