Справа № 456/1293/24
Провадження № 2/456/654/2024
РІШЕННЯ

іменем України

16 травня 2024 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Саса С. С. ,

при секретарі Кулешник С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Стрий справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить розірвати шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , який був зареєстрований 17 липня 1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Стрийського міськвиконкому Львівської області, актовий запис №245 та залишити на самостійному вихованні та проживанні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із позивачем.В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що сторони являються людьми з різними характерами, у них різний світогляд. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, зокрема такими, як повага до чоловіка, піклування про створення в сім`ї доброзичливої, сприятливої морально-психологічної атмосфери. Протягом останнього року шлюбне життя з відповідачем стало нестерпним, оскільки відповідач постійно принижує позивача, що відображається у негативному впливі на нього та їхньої неповнолітньої дитини. Крім цього, з ініціативи відповідача між сторонами постійно виникають сварки, суперечки. Позивач неодноразово намагався зберегти їхню сім`ю, однак відповідач протягом тривалого часу не змінює своєї поведінки, не прагне змінити своє ставлення до чоловіка та не розуміє всієї відповідальності подружнього життя, у зв`язку з чим позивач прийняв остаточне рішення розірвати шлюб з відповідачем, оскільки поновити шлюбні стосунки з останньою не збирається. Також між сторонами припинено ведення спільного господарства, сторони не проживають разом, їхній шлюб існує формально, а тому позивач просить шлюб розірвати. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони погодили, що неповнолітній син буде проживати разом із позивачем, оскільки відповідач не займається вихованням їхнього неповнолітнього сина, а у вільний час не цікавиться інтересами сина.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, одна подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, а також зазначила, що позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення.

Представник виконавчого комітету Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області Болеста І.Р. в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вважає, що визнання позову відповідачем слід прийняти та позов задоволити.

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 17.07.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Стрийського міськвиконкому Львівської областівбачається, що сторони зареєстрували шлюб 17.07.1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Стрийського міськвиконкому Львівської області, актовий запис №245.

Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданого 28.11.2017 року Стрийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

Згідно з ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, не ведуть спільно господарство, шлюбні відносини не підтримують, втратили почуття любові та поваги один до одного, шлюб існує формально, примиритися не бажають, відповідач позов визнала повністю, а тому суд вважає необхідним шлюб розірвати.

Відповідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони- здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Натомість Конвенція про права дитини є міжнародним договором і саме її норми застосовуються в даному випадку судом, як частина національного законодавства.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людиниоб`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України`від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Так, ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський Суд з прав людини наголосив, що у таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Перевіряючи наявність законних підстав ухвалення рішення, передбаченого ч. 4 ст. 206 ЦПК України, про задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Визначаючи у межах пред`явлених позовних вимог місце проживання малолітнього сина сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд враховує, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку цієї дитини, однак більш тісний психологічний та емоційний контакт у цієї дитини відбувся саме з батьком, що сторонами у даній справі не заперечується, а тому суд вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з позивачем, як його батьком та залишити його на вихованні останнього.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 17 липня 1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Стрийського міськвиконкому Львівської області, актовий запис №245.

Залишити на самостійному вихованні та проживанні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 21.05.2024 року.

Головуючий суддя С. С. Сас