Справа № 368/352/24
Рішення

Іменем України

"28" листопада 2024 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

за участю секретаря Варлам Є.Р.

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1

представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвоката Клапчука Ф.П.

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2

представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвоката Лисюк О.В.

представника третьої особи за первісним позовом та за зустрічним позовом - Прохоренко Л.М.

психолога ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицька міська рада як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з матір`ю, -

встановив:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник просять суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обґрунтовуючи позов наступним.

Він, ОСОБА_1 , є рідним батьком малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З матір`ю дитини - ОСОБА_2 , вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17 грудня 2018 року рішенням Кагарлицького районного суду Київської області у цивільній справі № 368/1705/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу було розірвано.

Після розлучення з матір`ю дитини, син залишився проживати разом з батьком і повністю перебуває на його утриманні та піклуванні.

Мама дитини тривалий час проживає окремо від сина, із сином спілкується лише у вихідні дні місяця.

Піклується про дитину та вихованням малолітньої дитини займається позивач.

Вказані обставини підтверджуються наступними документами.

Відповідно до довідки депутата Кагарлицької міської ради Воловенка М.П. ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_4 , 2016 року народження, який перебуває на його утриманні.

Відповідно до довідки з місця навчання дитини, ОСОБА_4 з 01.09.2022 року навчається у КЗ КМР «Кагарлицький ліцей № 2 ім. В.П. Дашенка» та є учнем 2-Б класу. Учень регулярно відвідує зайняття у ліцеї. Дитина завжди охайна та доглянута. Приводить та забирає з ліцею дитину батько. Він же спілкується з педагогами, які навчають дитину цікавиться поведінкою та навчанням сина. Батько відвідує всі батьківські збори, свята та інші заходи.

Відповідно до характеристики, виданої за підписом ФОІІ «ОСОБА_5», ОСОБА_1 з 18 лютого 2019 року до теперішнього часу працює на посаді водія автотранспортного засобу у ФОП « ОСОБА_5 ». За період праці проявив себе як добросовісний працівник, що користується повагою у колективі. Має такі важливі якості як ініціативність, комунікабельність, відповідальність, пунктуальність, стресостійкість. Здатен одночасно тримати під контролем велику кількість завдань та самостійно приймати рішення.

Відповідно до довідки з місця роботи позивача ФОП « ОСОБА_5 » позивач має стабільний постійний дохід у вигляді заробітної плати, та може матеріально забезпечувати дитину.

Окрім цього, відповідно до висновку про визначення місця проживання дитини, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 1055-64 від 12.02.2024 року «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 », виконавчий комітет Кагарлицької міської ради як орган опіки та піклування, враховуючи думку дитини, виходячи з найкращих її інтересів, вважав за доцільне проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. ч. 9-10 ст. 7 Сімейного Кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно.

Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Законодавство про охорону дитинства грунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Сімейне законодавство України також закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку; коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьки з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

На даний час існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Із зустрічним позовом звернулася ОСОБА_2 , яка просить суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , обґрунтовуючи позов наступним.

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який 17 грудня 2018 року рішенням Кагарлицького районного суду Київської області у цивільній справі № 368/1705/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу шлюб було розірвано.

У шлюбі у позивача та відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син - ОСОБА_4 .

Після розлучення спору щодо місця проживання дитини у колишнього подружжя не було. Дитина залишилась проживати з матір`ю, а потім, коли дитина пішла до школи, син почав залишатися у батька, так як бабуся та дідусь погодились допомагати водити дитину до школи. І станом на сьогодні, дитина проживає як з батьком, так і з матір`ю.

Хоч син на даний момент і проживає окремо від матері, майже всі його потреби забезпечує мати дитини: оплачує харчування, одяг, побутові речі і таке інше.

Окрім цього, дитина зареєстрована разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Мати дитини, на відміну від батька, усвідомлює свою відповідальність за виховання та піклування про неї. Вона слідкує за станом здоров`я дитини, її вихованням та розвитком, забезпечує дитину всім необхідним.

Оскільки мирно врегулювати дане питання щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір`ю у позивача та відповідача не має можливості, то позивачка змушена звернутися до суду.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Частинами 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Аналіз викладених вище норм вказує, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Верховний Суд у своїй постанові від 22.06.2021 року по справі №347/1996/20 (провадження № 61-8155св21) при перегляді судових рішень щодо вирішення спору визначення місця проживання малолітньої дитини, висловив наступний правовий висновок: «У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що при визначенні місця проживання дитини має бути забезпечена можливість зберегти її зв`язки із сім`єю, та першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно із ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат Клапчук Ф.П. заперечували проти зустрічних позовних вимог в повному обсязі та просили суд у їх задоволенні відмовити з підстав поданого первісного позову.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник адвокат Лисюк О.В. просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу за первісним позовом та відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 в повному обсязі, оскільки вважають, що підстав для його задоволення у суду відсутні.

Представник третьої особи за первісним позовом та за зустрічним позовом Прохоренко Л.М. підтримує позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , оскільки на виконавчому комітеті Кагарлицької міської ради винесено висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини саме з батьком.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових. земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до п.п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 12 листопада 2015 року позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 17 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с. 9-10).

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження від 22.04.2016 серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Після припинення сімейних відносин ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживають окремо.

ОСОБА_1 подав позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком.

ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому просила визначити місце проживання дитини з матір`ю.

Письмові докази, які подані позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 , є наступними.

Згідно довідки депутата Кагарлицької міської ради Воловенка М.П. , яка видана ОСОБА_1 , 1988 року народження, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 про те, що він проживає за вищевказаною адресою разом з малолітнім сином ОСОБА_4 , 2016 року народження, який перебуває на його утриманні (а.с. 11).

Згідно довідки комунального закладу Кагарлицької міської ради «Кагарлицький ліцей № 2 ім. В.П. Дашенка» відповідно до заяви ОСОБА_1 , батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , учня 2-Б класу, який навчається з 01.09.2022 року з КЗ КМР «Кагарлицький ліцей № 2 ім. В.П. Дашенка» та інформації класного керівника 2- Б класу ОСОБА_7 про участь батьків учня у закладі освіти дитини повідомляємо наступне. Учень регулярно відвідує заняття у ліцеї. Дитина завжди охайна, доглянута. Приводить у ліцей та забирає із закладу освіти ОСОБА_4 батько. Він же спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться навчанням, поведінкою дитини. Батько ОСОБА_1 відвідує всі батьківські збори, свята, інші заходи (а.с. 12).

Згідно характеристики на ОСОБА_1 , виданої ФОП « ОСОБА_5 » встановлено, що ця характеристика видана ОСОБА_1 , який працює у ФОП « ОСОБА_5 » № ЄДРПОУ з 18 лютого 2019 року до теперішнього часу на посаді водія автотранспортного засобу. ОСОБА_1 завжди відповідально підходить до вирішення поставлених завдань. У порушеннях трудової дисципліни поміченим не був. Сумлінно виконує свої обов`язки. Має хороші відносини зі співробітниками підприємства та клієнтами. Також має такі важливі для працівника якості як ініціативність, комунікабельність, відповідальність, пунктуальність, стресостійкість. Здатний одночасно тримати під контролем велику кількість завдань та самостійно приймати рішення. За період праці проявив себе як добросовісний працівник, що користується повагою у колективі (а.с.13).

Згідно довідки, виданої ФОП « ОСОБА_5 » ОСОБА_1 , паспорт: серія НОМЕР_2 виданий 30.03.2005 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області про те, що він дійсно працює з 18.02.2019 р. на посаді водія автотранспортного засобу і заробітна плата за період з 01 січня 2023 р. по 31 грудня 2023 р. склала 82093,11 грн., з них до виплати 49244,95 грн. та сума аліментів складала 16840,00 грн. (а.с. 14).

Згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_10 купив житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 15-16).

Згідно будинкової книги будинку АДРЕСА_1 прописаними в будинку є ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 (а.с. 17-18).

Рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 1055-64 від 12.02.2024 року було затверджено висновок комісії з питань захисту прав дитини Кагарлицької міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Висновком виконавчого комітету Кагарлицької міської ради про визначення місця проживання дитини встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Відділу (Служби) у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради із заявою про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ним, мотивуючи тим, що рішенням Кагарлицького районного суду від 17 грудня 2018 року розірвано шлюб з ОСОБА_2 . У рішенні суду не встановлено місце проживання сина. За словами батька дитини після розлучення з дружиною син ОСОБА_4 проживає з ним. Це підтверджується довідкою депутата Кагарлицької міської ради. Але аліменти на утримання дитини сплачує на рахунок колишньої дружини регулярно, заборгованості не має. Відповідно довідки, виданої Комунальним закладом Кагарлицької міської ради «Кагарлицький ліцей № 2 ім. В.П. Дашенка» учень регулярно відвідує заняття в ліцеї. Дитина завжди охайна, доглянута. Приводить у ліцей та забирає із закладу освіти ОСОБА_4 батько. ОСОБА_1 спілкується з педагогами, цікавиться навчанням, поведінкою дитини, відвідує всі батьківські збори, свята, інші заходи. 07 лютого 2024 року працівниками Відділу (Служби) у справах дітей та сім`ї відвідали родину ОСОБА_1 , провели бесіду з його сином. ОСОБА_4 повідомив, що йому хочеться спілкуватися з мамою та татом, але комфортно йому жити з татом. Дитина також повідомила, що з татом він живе давно, у школу пішов від тата, з ним учить уроки та розважається. Батьки дитини були запрошені на засідання комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 07 лютого 2024 року. Під час розмови вияснено, що порозуміння між батьками неможливе. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. А дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю або батьком. Враховуючи думку дитини, виходячи з найкращих її інтересів, виконавчий комітет Кагарлицької міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Письмові докази, які подані відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Витягом з реєстру територіальної громади щодо відомостей про особу з інформаційної системи Державної міграційної служби ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 19.07.2016 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Довідкою Комунального закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Ромашка» Кагарлицької міської ради № 01 виданої ОСОБА_2 про те, що вона дійсно проявляла активну участь у вихованні свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Протягом періоду з 01.09.2019 р. по 31.08.2022 р. дитина відвідувала Комунальний заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Ромашка» Кагарлицької міської ради. Анна Олександрівна виконувала всі рекомендації вихователя, відвідувала свята та батьківські збори, сприяючи плідній співпраці між закладом та сім`єю.

Довідкою про доходи № 6 від 14.03.2024 р., виданої гр.. ОСОБА_2 про те, що вона працює КНП Кагарлицької міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги» та отриманий дохід за період з 01.03.2023 року по 29.02.2024 р. становить 223 027,45 грн.

Характеристикою на ОСОБА_2 , лікаря-педіатра амбулаторії загальної практики - сімейної медицини м. Кагарлик Комунального некомерційного підприємства Кагарлицької міської ради «Центр первинної медико - санітарної допомоги» про те, що ОСОБА_2 зарахована до Комунального некомерційного підприємства Кагарлицької міської ради «Центр первинної медико- санітарної допомоги» з серпня 2018 року на посаду лікаря - інтерна з педіатрії. Після закінчення проходження інтернатури 2020 році переведена на посаду лікаря - педіатра, де і працює по даний час. За період роботи свої обов`язки виконувала в повному обсязі, проявила себе добрим організатором, кваліфікованим спеціалістом. ОСОБА_2 показала високий рівень теоретичної та практичної підготовки. Постійно прагнула до професійного удосконалення. Проявила себе як відповідальний і сумлінний працівник. Активно брала участь у житті колективу. У спілкуванні з пацієнтами та колегами, дотримувалася принципів лікарської етики і деонтології, намагалася знаходити індивідуальний підхід до кожного пацієнта. Підвищує свій кваліфікаційний рівень. Розлучена, має сина. За час роботи вона не порушувала трудової дисципліни, що підтверджує її порядність, чесність та старанність до роботи.

Довідкою Комунального некомерційного підприємства Кагарлицької міської ради «Центр первинної медико - санітарної допомоги» на ОСОБА_4 , де описано починаючи з часу народження, вказано про перенесені хвороби та про стан здоров`я дитини.

Довідкою Комунального некомерційного підприємства Кагарлицької міської ради «Центр первинної медико - санітарної допомоги» на ОСОБА_2 , де описано про народження дитини ОСОБА_4 , його лікування, а також перебування матері на лікуванні з дитиною.

Після припинення сімейних відносин, сторони проживають окремо, син залишився проживати із матір`ю, а через деякий час почав проживати з батьком.

Попри те, мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким буде проживати дитина, а відтак звернулись до суду за захистом свого порушеного права та з метою захисту інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.

Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Частинами 1 та 2 ст. 161 СК України визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч. 4-6 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2024 (справа № № 465/6496/19).

У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року в справі № 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20 Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною. При цьому Верховний Суд зазначав, що під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки, суди, окрім загальних обставин, мають також враховувати: бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом з ним, згоду на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться не далеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2024 (справа № № 465/6496/19).

При розгляді позовів у цій справі, суд аналізує та оцінює обставини справи через призму у найкращих інтересах дитина.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини (ч. 2 ст. 150 СК України).

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 наводить аргумент про те, що в дійсності, коли дитина хворіла і лікування проводилось у лікарні з ним завжди була матір.

Отже, суд прийшов до переконання про те, що мати дитини дійсно у період проживання сина із батьком спільно із останнім займалася його здоров`ям та лікуванням, водила його до лікарів та на обстеження.

З огляду на викладене вище, син сторін за віком не може критично оцінювати усі обставини та сприймати їх у силу своїх вікових особливостей та здійснюючи аналіз поданих медичних документів щодо стану здоров`я дитини як окремо кожен так і в сукупності, суд установив, що дитина дійсно потребує кваліфікованого підходу зі сторони медичних, профілактичних закладів здоров`я.

Щодо забезпечення права дитини на освіту, суд зазначає наступне.

У період з 01.09.2019 р. по 31.08.2022 р. дитина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідував Комунальний заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Ромашка» Кагарлицької міської ради.

Суд установив, ОСОБА_4 є учнем Комунального закладу Кагарлицької міської ради «Кагарлицький ліцей № 2 ім. В.П. Дашенка» з 01 вересня 2022 року.

Згідно інформації класного керівника 2- Б класу Комунального закладу Кагарлицької міської ради «Кагарлицький ліцей № 2 ім. В.П. Дашенка» ОСОБА_7 про участь батьків учня у закладі освіти дитини повідомила, що учень регулярно відвідує заняття у ліцеї. Дитина завжди охайна, доглянута. Приводить у ліцей та забирає із закладу освіти ОСОБА_4 батько. Він же спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться навчанням, поведінкою дитини. Батько ОСОБА_1 відвідує всі батьківські збори, свята, інші заходи.

Дані обставини установлено із характеристики на учня закладу освіти.

Суд не погоджується із твердженням про те, що батько дитину приводить у ліцей, так як в судовому засіданні було встановлено, що в школу дитину водить дід, батько позивача ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 працює водієм і займається розвозом хліба і робота його починається досить рано, що унеможливлює приводити дитину зранку.

Що стосується матері ОСОБА_4 . ОСОБА_2 , то як зазначав син сторін, що коли він перебував у мати, то вона з ним вчила уроки.

Отже, батьки забезпечують та сприяють в отриманні дитиною освіти у начальному закладі, адже будь-яких протилежних дій із їх сторони суд не установив.

Щодо спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що батьки фактично проживають окремо один від одного за різними адресами.

Разом із тим місце проживання матері із дитиною та батька територіально близькі один від одного та від закладу освіти дитини. Дані обставини встановлені судом під час розгляду справи у суді із пояснень сторін.

Матеріально побутові умови проживання матері із сином є належними та відповідають вимог щодо проживання дитини у них.

Матеріально побутові умови проживання батька є належними та відповідають вимог щодо можливості проживання дитини у них.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , так і відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 власного житла не мають, оскільки кожний з них проживають у житловому будинку та квартирі, які належать їхнім батькам.

Батьки позитивно характеризуються за місцем свої роботи.

Батько дитини ОСОБА_1 працює на посаді водія автотранспортного засобу у ФОП « ОСОБА_5 » і заробітна плата за період з 01 січня 2023 р. по 31 грудня 2023 р. становила в розмірі 82093,11 грн.

Мати дитини ОСОБА_2 працює КНП Кагарлицької міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаді лікаря педіатра та отриманий дохід за період з 01.03.2023 року по 29.02.2024 р. становила в розмірі 223 027,45 грн.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Кагарлицької міської ради «Про визначення місця проживання дитини» від 09.04.2024 № 100-4212 органом опіки і піклування було вирішено за доцільне проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Суд частково не погоджується із даним висновком, оскільки висновок зроблено поверхнево, так як не достатньо даних було взято до уваги. Зокрема, було лише взято до уваги дані батька дитини, при цьому не було ніяких даних про матір дитини, а також не враховано думку дитини.

ОСОБА_4 у присутності психолога ОСОБА_3 повідомив, що він тяжко переносить відносини своїх батьків, їхні сварки. Він хотів, щоб проживати і з татом і з мамою, але це вже не можливо. Він хоче, щоб з понеділка по п`ятницю проживати у батька, а у вихідні дні у матері. Йому подобається бувати у бабусі зі сторони матері, з якою часто їздить відпочивати та на лікування у санаторії.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_15 надала показання про те, що ОСОБА_2 є її дочка. Вона на даний час проживає в м. Києві та займається підприємницькою діяльністю. У м. Кагарлику у неї є квартира, в якій зараз проживає дочка ОСОБА_2 . Коли вона приїжджає у м. Кагарлик, то часто забирає внука. Вона вважає, що дитині обов`язково потрібна мати. Її дочка має роботу, за яку отримує заробітну плату. Також дитині потрібен батько. Дитина сильно переживає, за те, що відбувається у суді.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_18 надала показання про те, що проживає поряд з будинком в якому живе ОСОБА_1 . Син ОСОБА_1 живе із ним більше п`яти років. Зі слів матері ОСОБА_1 вона дізналася, що діти розвелися. Дитина ОСОБА_1 часто гуляє у них в дворі і він завжди чистий, охайно доглянутий. Маму дитини вона у ОСОБА_1 не бачила. Дитину виховує баба, дід та ОСОБА_1 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала показання про те, що дитина з 2022 проживає у батька. Мама дитину бере до себе, але дуже рідко. Дідусь заводить у школу, а ОСОБА_1 його забирає. Коли ОСОБА_4 попадав у лікарню, то з ним завжди була мама. Раніше відносини із невісткою були нормальні. Мати невістки бере внука до себе як у Київ, так і коли приїжджає у Кагарлик .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надала показання про те, що ОСОБА_1 є її рідним братом. У 2018 році ОСОБА_1 із ОСОБА_2 розлучились і він прийшов жити до батьків. Коли почалася війна, то дитина постійно проживає із ОСОБА_1 у її батьків. У школу заводить дід, бабуся варить їсти, а тато вчить з ним уроки та грається.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_22 надала показання про те, що вона є кумою батькам ОСОБА_1 . Коли народився син у ОСОБА_1 , то вони проживали у м. Києві. Виховувати дитину допомоали обидві бабусі. ОСОБА_4 ріс у неї на очах. ОСОБА_2 майже не знає. Як батько ОСОБА_1 дуже відповідальний. Купляє дитині одежу та смаколики. ОСОБА_4 постійно проживає у ОСОБА_1 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_24 надала показання про те, що мама ОСОБА_4 від нього відмовилася, тому опікується ним ОСОБА_1 . З дитиною про матір не говорять. ОСОБА_1 з дитиною вчить уроки та забирає його зі школи.

Щодо показань свідків, то слід зазначити, що свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_24 та ОСОБА_18 знають щодо дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здебільшого зі слів ОСОБА_11 , тому схиляються до думки матері ОСОБА_1 .

У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).

Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).

Виходячи із обставин даної справи суд прийшов до переконання про можливість застосування до спірних правовідносин моделі спільної фізичної опіки батьків щодо дитини.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 16.02.2024 (справа №465/6496/19): «Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений.

Водночас труднощі, пов`язані із спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту батьків ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина.

З урахуванням вищезазначеного, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини суд з урахуванням обставин справи має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком. У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року в справі № 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20 Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною.

Під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки, суди, окрім загальних обставин, мають також враховувати: бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом з ним, згоду на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться не далеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо.

Вочевидь дитина потребує як материнської турботи, так і батьківської турботи та безумовної любові, яка має позитивно впливати на його розвиток. Подолання певних дискомфортних на першому етапі незручностей для дитини, пов`язаних з тимчасовою зміною звичного для них місця проживання і середовища, а також налагодження емоційного контакту дитини з матір`ю, так і з батьком має відбуватися у співпраці батька і матері, а також органів у справах дітей, за необхідності - психологів.

Доказів, які б свідчили про неможливість відновлення та підтримання належного емоційного контакту між матір`ю, батьком та дитиною або шкідливість такого контакту для дитини, не здобуто.

Використання спільної фізичної опіки у цій справі спрямоване на повернення матері і батька у життя і виховання дитини, яка потребують як материнського, так і батьківського виховання, що у їх синтезі формують основу становлення дитини як повноцінного члена суспільства.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна правова норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляну на викладене вище, аналізуючи та оцінюючи подані докази як окремо так і в сукупності, суд прийшов до переконання про те, що з урахування установлених обставин справи, які сприяють збереженню сімейного оточення і підтримання відносин, захисту і безпеці дитини, забезпечення життєвих інтересів дитини; спроможність кожного із батьків піклуватися про сина особисто в рівній мірі; стосунки батьків із сином як у минулому так і на даний час, які є доброзичливі; бажання обох батьків бути опікунами дитини та проживати разом із дитиною після припинення шлюбних відносин; забезпечення безумовної любові, емоційного контакту дитині від обох батьків, який після припинення шлюбних відносин був розірваний, але не втрачений; наявність у кожного із батьків часу та можливостей піклуватися про сина; забезпечення дитині батьківського виховання від обох батьків, суд прийшов до висновку про можливість щодо застосування спільної фізичної опіки, яка сприятиме відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, а разом із тим принесе користь стосункам матір-дитина і батько-дитина, тобто буде відповідати найкращим інтересам для їх сина, з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком, а саме: почергово з кожним з батьків в період навчання, у такому порядку: з понеділка по п`ятницю з батьком ОСОБА_1 ; з п`ятниці по понеділок з матір`ю ОСОБА_2 .

Період проживання дитини з матір`ю починається з 14:00 год. п`ятниці та завершується о 08 год. 00 хв. понеділка, а з батьком з 08 год. 00 хв. понеділка до 14:00 год. п`ятниці та в період канікул, у такому порядку: перша частина канікул: половину канікул у зимовий період та півтора місяці літніх канікул - для сумісного відпочинку та оздоровлення з батьком ОСОБА_1 і друга частина канікул: половину канікул у зимовий період та півтора місяці літніх канікул - для сумісного відпочинку та оздоровлення з матір`ю ОСОБА_2 ; по завершенні періоду, протягом якого дитина проживали з батьком чи матір`ю, той з батьків, з ким він проживав, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків.

Суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та в найкращих інтересах дитини зазначити наступне, що під час проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з одним з батьків, надати дитині можливість спілкування з тим з батьків, який проживає окремо, на першу вимогу дитини.

У решті позовних вимог як за первісним та і за зустрічним позовами слід відмовити за недоведеністю у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, а відтак позови підлягають до часткового задоволення.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України «Про охорону дитинства», Сімейним кодексом України, ЦПК України суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицька міська рада як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини задовольнити частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з матір`ю - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , почергово з кожним з батьків в період навчання, у такому порядку:

з понеділка по п`ятницю з батьком ОСОБА_1 ;

з п`ятниці по понеділок з матір`ю ОСОБА_2 .

Період проживання дитини з матір`ю починається з 14:00 год. п`ятниці та завершується о 08 год. 00 хв. понеділка, а з батьком з 08 год. 00 хв. понеділка до 14:00 год. п`ятниці.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , почергово з кожним з батьків в період канікул, у такому порядку:

перша частина канікул: половину канікул у зимовий період та півтора місяці літніх канікул - для сумісного відпочинку та оздоровлення з батьком ОСОБА_1 ;

друга частина канікул: половину канікул у зимовий період та півтора місяці літніх канікул - для сумісного відпочинку та оздоровлення з матір`ю ОСОБА_2 .

По завершенні періоду, протягом якого дитина проживали з батьком чи матір`ю, той з батьків, з ким він проживав, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків.

Під час проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з одним з батьків, надати дитині можливість спілкування з тим з батьків, який проживає окремо, на першу вимогу дитини.

Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення безпосередьо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.12.2024 р.

Суддя І.І. Шевченко