Справа № 369/8297/22
Провадження № 2/369/585/24
РІШЕННЯ

Іменем України

21.03.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Волчка А.Я.,

за участю секретаря Лоу А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима» (далі ТОВ «ФК «Проксима») про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у період з 26 листопада 2019 року по 20 червня 2022 року вона знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «ФК «Проксима», що підтверджується записами в трудовій книжці (серія НОМЕР_1 ).

Як вказано в позовній заяві, під час її знаходження в трудових відносинах з відповідачем, нею було погоджено звільнення за допомогою електронного листування, проте наказ про звільнення останній надано не було. Крім того, відповідач не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 21 913,54 грн., що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-5 та банківська виписка картки для виплати заробітної плати.

Позивач зазначила, що причиною звільнення була не здатність підприємства виконувати свої зобов`язання перед його працівниками та подальше влаштування на нову роботу для отримання доходу та можливості забезпечення себе та родини.

Також, ТОВ «ФК «Проксима» не була нарахована та відображена у звітах Пенсійного фонду України заробітна плата за березень 2022 року. Позивачем була відправлена за допомогою електронного листування заява на відпустку без збереження заробітної плати на весь час військового стану, починаючи з 24.03.2022.

Позивач зазначила, що на час звільнення їй була передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 55 календарних днів.

Згідно довідки ОК-5 Пенсійного фонду України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 у зв`язку із її звільненням нараховано до виплати: заробітну плату за лютий 2022 року у розмірі 5 232,50 грн., заробітну плату за березень 2022 року (15 відпрацьованих робочих днів) у розмірі 3 567,62 грн., компенсацію за 55 днів невикористаної відпустки у розмірі 13 113,42 грн.

Крім того, у зв`язку з тим, що в порушення норм законодавства відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 54 робочих дні, з підприємства підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 17 999,82 грн. (333,33 грн. (середньоденна заробітна плата) х 54 дні).

ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТОВ «ФК «Проксима» на її користь заборгованість по заробітній платі 21 913,54 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.10.2022 відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Директор ТОВ «ФК «Проксима» подав до суду заперечення на позовну заяву за вх. № 44082, відповідно до якої просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не надіслано відповідачу досудовому вимогу для вирішення спору у досудовому порядку, відповідно до п. 3.6. ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України); ТОВ «ФК «Проксима» не зрозумілі доводи позивача про нездатність роботодавця виконувати свої обов`язки, які викладені як тлумачення позивач та не обґрунтовуються ніякими доказами; позивач посилається на електронну переписку із роботодавцем, однак позивач не надано доказів про отримання роботодавцем вказаних документів; ТОВ «ФК «Проксима» не отримувало заяви про звільнення ні за офіційною поштовою скринькою, ні поштою за офіційною юридичною адресою.

Крім того, зазначено, що станом на 19.09.2023 ОСОБА_1 з 25.11.2019 перебуває на посаді фінансового директора ТОВ «ФК «Проксима».

В судове засідання учасники процесу не з`явились. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі від 13.03.2024 за вх. № 12934, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Директор ТОВ «ФК «Проксима» подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони від 19.09.2023 за вх. № 44079, заперечував проти задоволення позову про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, 26 листопада 2019 року ОСОБА_1 було призначено на посаду фінансового директора на підставі наказу № 15 від 25.11.2019, що підтверджується відомостями з трудової книжки позивача.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , 20.06.2022 позивач була звільнена з посади за згодою сторін, згідно ст. 36 п. 1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) на підставі наказу № 7 від 20.06.2022.

Дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати . У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Крім того, згідно ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Судом установлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог про розмір заробітної плати, розмір по її заборгованості за спірний період та заборгованості щодо грошових коштів невиплачених при звільненні, внаслідок чого є не підтвердженими і розрахунки про середній заробіток за час затримки розрахунку. Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, позивач не надала доказів наявності такої невикористаної відпустки та кількість її днів. У такому випадку, суд не знаходить підстав для задоволення позову у зв`язку із його недоведеністю.

Так, копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана

управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості

по заробітній платі та не визначає її розмір.

Аби вирішити питання щодо заборгованості по зарплаті позивачу треба довести розмір зарплати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Адже зарплату виплачують працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Надані працівником офіційні відомості ПФУ щодо розміру зарплати за формою ОК-5 підтверджують лише його страховий стаж, проте не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру зарплати та розміру заборгованості по ній.

При чому, розмір недоотриманої зарплати підтверджують, зокрема, довідки бухгалтерії, розрахункові листи чи копії платіжної відомості.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постановах від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18) та від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19).

Суд також не приймає до уваги роздруківку виписки по картку/рахунку ОСОБА_1 , сформованої Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», оскільки не доведено що це був єдиний банківський рахунок на який позивачу могла надходити заробітна плата.

Позивач не зверталась до суду із клопотанням про витребування необхідних доказів від відповідача, а суд, враховуючи принципи неупередженості (безсторонності) та змагальності в судовому процесі, був позбавлений можливості отримати докази щодо виплати/невиплати заробітної плати, її розмір, своєчасність такої виплати, наявність/відсутність днів невикористаної відпустки з власної ініціативи.

Щодо інших тверджень сторін по справі, письмових доказів, суд зазначає, що вони, були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 21, 94 Кодексу законів про працю України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Проксима» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Андрій ВОЛЧКО