КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4129/2024
справа №753/2485/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою адвоката Крепеля Дмитра Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Колесника О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу майна подружжя, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення на 1/2 частину квартири, виділення у користування кімнати в жилому приміщенні, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про поділ майна та вселення в квартиру.

Позовні вимоги мотивує тим, що в період часу з 06 серпня 1988 року по 22 січня 1998 року позивач та відповідачка перебували у шлюбі.

В 1994 році отримано ордер на квартиру в будинку житлово-будівельного кооперативу «Ізумруд-3», яка складається з трьох кімнат за адресою АДРЕСА_1 , на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та спільних синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

17 січня 1996 року видано довідка, що свідчить про повністю внесений пайовий внесок в будинку ЖБК «Ізумруд» за квартиру АДРЕСА_2 .

22 січня 1998 року позивач та відповідачка розлучились.

Вказує, що квартира придбана під час перебування в шлюбі позивача та відповідачки, і хоча членом ЖБК «Ізумруд-3» була відповідачка, паєнакопичення в ЖБК та отримана квартира являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, вищевказана квартира являється спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та підлягає поділу в рівних частинах по 1/2 кожному співвласнику.

Зазначає, що у 2020 році позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_4 без згоди позивача зареєструвала на себе право власності на всю квартири.

Згоди на поділ квартири між сторонами не досягнуто.

Окрім цього вказує, що згоду на проживання позивача у квартирі відповідачка не надає, зустрічей та розмов з даного приводу уникає.

Мотивуючи наведеним, з посиланням на статті 146 ЖК УРСР, статті 368, 372, 391 ЦК України, просить суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Здійснити поділ квартири шляхом визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 ..

3обов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні власністю, а саме частиною квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_3 в 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , надавши йому в користування найменшу кімнату в квартирі - площею 12 м.кв., а місця загального користування (коридор, кухню та санвузол) залишити в спільному користуванні позивача та відповідачки.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Крепелем Д.І., який діє в інтересах ОСОБА_3 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що судом першої інстанції не застосовано норми права, що регулюють спірні правовідносини, а саме статтю 16 Закону України "Про власність", статтю 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, статтю 146 ЖК УРСР, частину 3 статті 368 ЦК України.

Стверджує, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін у справі, відтак підлягає поділу в рівних частинах по кожному співвласнику.

Вказує, що судом першої інстанції не досліджено матеріали справи та зроблено помилковий висновок про те, що ОСОБА_4 є єдиним власником, оскільки вона була членом кооперативу.

Стверджує, що в основу оскаржуваного рішення суд першої інстанції послався на рішення Харківського районного суду м. Києва від 24 червня 1998 року, якого ніколи не існувало.

Звертає увагу, що згідно відповідей Дарницького районного суду міста Києва та Дніпровського районного суду міста Києва цивільна справа про поділ майна подружжя за участю сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у провадженні вказаних судів не перебувала.

Зазначає, що в судовому засідання 24 липня 2023 року сторонами визнано те, що між ними оформлена мирова угода саме про передачу частки 1/2 квартири ОСОБА_3 його дітям, однак така не була затверджена у зв`язку із певними юридичними тонкощами, які саме сторони так і не змогли відповісти. У зв`язку із цим між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вирішено, що номінально за позивачем залишається право на частину квартири без виділення частки, однак в квартирі будуть проживати спільні діти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Посилається на підроблення рішення Харківського районного суду міста Києва та вказує, що за цим фактом в провадженні Дарницького УП ГУНП м. Києва знаходиться кримінальне провадження, що внесене до ЄРДР № 0001326.

Вказує на відсутність повного тесту рішення, на яке послався суд першої інстанції.

Уважає, що скаржника неправомірно позбавлено його цивільного права.

- Мотивуючи наведеним, просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким:

- визнати квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

- здійснити поділ квартири шляхом визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 ;

- зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні власністю, а саме частиною квартири за адресою АДРЕСА_1 ;

- вселити ОСОБА_3 в частину квартир за адресою АДРЕСА_1 , надавши йому в користування найменшу кімнату в квартирі - площею 12 м.кв., а місця загального користування (коридор, кухню та санвузол) залишити в спільному користуванні позивача та відповідачки.

05 січня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу.

Уважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а рішення таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що поділ майна відбувся на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 24 червня 1998 року.

Стверджує, що норми статей 368 та 372 ЦК України не можуть бути застосовані, оскільки квартира набута в шлюбі за законодавством, що діяло в 1988-1998 роках, натомість ЦК України набув чинності з 01 січня 2004 року.

Вказує, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру є дійсним та не оскаржене. Суд під час розгляду справи дослідив питання спільної власності подружжя та встановив, що спільне майно подружжя поділене на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 24 червня 1998 року.

Вказує, що дійсно під час судового процесу про поділ майна подружжя сторонами вирішувалось питання про укладення мирової угоди. Разом з цим, вказані обставини мали місце під час іншого судового процесу. Мирову угоду, на яку посилається скаржник у скарзі, сторони намагались укласти під час судового процесу про поділ майна подружжя, однак чинне в 1998 році законодавство таких положень не закріплювало.

Щодо тверджень апеляційної скарги про те, що рішення Харківського районного суду міста Києва підроблене вказує, що такі є лише припущеннями, оскільки жодній особі не повідомлено про підозру, відсутній вирок щодо особи, яка підробила рішення Харківського районного суду міста Києва.

Зазначає, що алфавітний покажчик судів може не відображати всіх справ, що перебували в провадженні суду у той період, оскільки згідно алфавітних покажчиків 1997-1998 років справа про розірвання шлюбу не значиться, хоча шлюб між сторонами розірвано Дніпровським судом міста Києва.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року - без змін.

В судовому засіданні адвокат Крепель Д.І., який діє в інтересах ОСОБА_3 , апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник - адвокат Пустовий Б.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували. Просили відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що 17 січня 1996 року ОСОБА_4 набула право власності на спірну квартиру, тобто в період шлюбу сторін по справі, але рішенням Харківського районного суду міста Києва від 24 червня 1998 року було розділене спільно нажите майно подружжя шляхом виділення у власність ОСОБА_4 всієї спірної квартири, а ОСОБА_3 виселено з квартири.

Суд вказав, що оскільки позовна вимога позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділення у користування кімнати в жилому приміщенні спірної квартири є похідною від перших чотирьох вимог, в задоволенні яких відмовлено в повному обсязі, відтак не підлягає задоволенню і остання позовна вимога.

При цьому, суд першої інстанції керувався, зокрема, нормами ЦК України, а також СК України.

Установлено, що сторони у справі з 1988 року по 1998 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу та свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 11).

17 березня 1994 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано ОСОБА_4 ордер №101348 на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу „Ізумруд-3" на родину з чотирьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_6 (син) (а.с.6, 39).

Згідно даних довідки Житлово-будівельного кооперативу „Ізумруд-3" Харківського району м. Києва від 16 липня 1998 року №34 на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 10 лютого 1992 року №125 ОСОБА_4 прийнята в члени ЖБК „Ізумруд-3". ОСОБА_4 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_3 , яка складається з трьох окремих житлових кімнат, сума пайового внеску за квартиру в розмірі 68 530 000 карб. сплачена в повному обсязі 17 січня 1996 року (а.с.40).

07 грудня 1998 року головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації ОСОБА_4 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення видано свідоцтво про право власності на квартиру згідно якого квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 (а.с. 41).

29 квітня 1998 року постановою Харківського районного суду міста Києва стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини з усіх його доходів щомісяця з 10 жовтня 1997 року до досягнення ними повноліття (а.с.42).

Рішенням Харківського районного суду міста Києва від 24 червня 1998 року поділено спільно нажите майно подружжя шляхом виділення ОСОБА_4 у власність квартиру АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя шляхом переведення на неї особового рахунку. Виселено ОСОБА_3 із спірної квартири (а.с. 43).

Згідно даних поквартирної картки та листа ЖБК "ІЗУМРУД-3" Дарницького району міста Києва Сільчука Ю.Г. знято з реєстраційного обліку (виписано) із квартири АДРЕСА_2 , згідно рішення Харківського районного суду міста Києва від 24 червня 1998 року (а.с.47-48).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у справі №753/6831/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про встановлення факту майнового права, визнання права власності на частку квартири, визнання свідоцтва про право власності недійсним у задоволенні позову відмовлено (а.с. 50-53).

В межах розгляду справи №753/6831/19 ОСОБА_3 подано заяву про визнання позову (а.с. 49).

Постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року - без змін (а.с. 57-62).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва віл 11 жовтня 2022 року у справі №753/26543/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_10 із квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відмовлено.

Відповідно до частин 1, 3 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відтак до правовідносин у цій справі слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтями 15,16 Закону "Про власність", пунктом 43 Примірного статуту ЖБК, а також чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України).

Відповідно до статті 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Пунктом 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роз`яснено, що відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що спільно нажите майно сторін (зокрема, спірна квартира) було поділено згідно рішення Харківського районного суду міста Києва від 24 червня 1998 року.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на підробку цього судового рішення апеляційний суд відхиляє, оскільки достатніх доказів на підтвердження цього факту матеріали справи не містять.

Самі по собі дані довідок Дарницького районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року та Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року щодо відсутності вказаної справи у алфавітних показниках за 1998-1999 роки, а також факт звернення у квітні 2023 року ОСОБА_3 до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві не є підтвердженням підробки судового рішення.

Твердження скаржника про очевидність підробки рішення суду ґрунтуються на припущеннях та не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги.

Апеляційний суд зазначає, що підробка - каране законом виготовлення неправдивого (фальшивого) документу з метою видати такий за справжній, відтак вказане має бути установлено і підтверджено належними та допустимими доказами , а самого лише посилання на такий факт не достатньо уважати рішення суду підробленим.

При цьому, з матеріалів справи убачається, що вказане рішення суду було пред`явлено до виконання та фактично виконано протягом 1998 року, оскільки на підставі цього рішення ОСОБА_3 знято з реєстраційного обліку у вересні 1998 року, а також ОСОБА_4 згідно Наказу Головного управління житлового забезпечення від 27 листопада 1998 року №736-С видано Свідоцтво про право власності на квартиру від 07 грудня 1998 року.

Виготовлення резолютивної частини судового рішення відповідало порядку постановлення рішення, визначеного статтею 209 ЦПК України в редакції станом на 24 червня 1998 року, згідно якої було, зокрема, передбачено, що у виняткових випадках по особливо складних справах складання мотивованого рішення може бути відкладено на строк не більше трьох днів, але резолютивну частину рішення суд повинен оголосити в тому ж засіданні, в якому закінчено розгляд справи. Одночасно суд оголошує день, в який особи, які брали участь у справі, можуть ознайомитись з мотивованим рішенням. Резолютивна частина рішення підписується відповідно всім складом суду або суддею і приєднується до справи.

Отже, слід зробити висновок, що в межах розгляду цієї цивільної справи за наведених вище обставин суд позбавлений можливості констатувати про підробку судового рішення, відтак такі доводи апеляційної скарги відхиляються.

Суд першої інстанції правильно зробивши висновок про спір щодо спільного майна подружжя вирішено, помилково вказав на норми матеріального права, які не підлягають застосуванню.

З огляду на наведене, апеляційна скарга задовольняється частково, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року змінюється шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині підстав для скасування рішення суду не убачається.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Крепеля Дмитра Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року змінити, викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 04 червня 2024 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова