Справа № 372/893/23
Провадження № 2-432/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі:головуючого судді Висоцької Г.В., при секретарі Куник О.В., за участю представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики грошових коштів,

В С Т А Н О В И В

У березні 2023 року позивач через свого представника звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з них солідарно суму основного боргу у розмірі 14727480,00 грн., 3 % річних у розмірі 447 876,79 грн., неустойку у гривні у розмірі 54491676 грн., а всього 66 667032,80 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 18.02.2020 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений Договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник отримала в позику 9 087 960,00 грн., що на день укладення Договору позики становило еквівалент 372 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути борг до 18.02.2021 року. Вказаний договір власноручно підписано ОСОБА_3 , окрім того, на підтвердження факту отримання грошей позичальником надано написану власноруч розписку від 18.02.2020 року. Відповідач ОСОБА_4 , чоловік відповідачки ОСОБА_3 , надав нотаріальну згоду на укладання такого Договору позики. Водночас позичальник взятих на себе за Договором позики зобов`язань не виконав, у встановлений договором строк борг не повернув. Відповідно до чинного законодавства, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, відповідачі порушили свої зобов`язання за Договором через їх невиконання у повному обсязі (неналежне виконання) та у встановлений строк (прострочення), у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав, порушених внаслідок такого невиконання.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25.08.2023 року позовні вимоги задоволено.

23.10.2023 року представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 подав заяву про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 25.08.2023 року.

06.11.2023 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області скасовано заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25.08.2023 року, призначено справу до розгляду за загальними правилами позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

23.11.2023 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 подано до суду відзив, в якому останній просить відмовити у позовних вимогах, оскільки позивачем не доведено, що позика надавалась в інтересах сім`ї, позивачем пропущено строк позовної давності, не вірно обраховано основну суму боргу і нараховані відсотки.

28.11.2023 року представником позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 подано до суду відповідь на відзив, в якій просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

15.01.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його участю в іншому судовому засіданні.

Суд розцінює повторну неявку сторони відповідача як таку, що є проявом недобросовісного виконання процесуальних обов`язків та зловживання правами, оскільки клопотання про відкладення в зв`язку із розглядом інших справ набули систематичного характеру та не містили обґрунтування віддання переваги іншим справам, окрім цього представник відповідача не скористався можливістю взяти участь в режимі відеоконференції в судовому засіданні. Сукупність вказаних обставин схилила суд до висновку про можливість розгляду справи без участі представника відповідача за наявними матеріалами справи із врахуванням його позиції, викладеної у відзиві на позов.

Судом встановлено, що 18 лютого 2020 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений Договір позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник отримала в позику 9 087 960,00 грн., що на день укладення Договору позики становило еквівалент 372 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути борг до 18 лютого 2021 року.

Відповідно до п. 2 Договору позики сторони визначили, що позика є безпроцентною, позичальник взяв на себе зобов`язання повернути гроші у готівковій формі за курсом продажу доларів США за даними сайту http://financc.ua/ частинами: 11 платежів, кожен з яких дорівнює сумі, еквівалентній 6000,00 доларам США за встановленим графіком, а 12 платіж, який за графіком є останнім, мав бути повернений боржником не пізніше 18 лютого 2021 року.

Договір позики власноручно підписано ОСОБА_3 , окрім того, на підтвердження факту отримання грошей позичальником надано написану власноруч розписку від 18.02.2020 року.

Чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , надав згоду на укладання Договору позики, що підтверджується його письмовою заявою від 17 лютого 2020 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом КМНО Ігнатовим О.В., реєстровий №321.

Відповідачка взятих на себе за Договором позики зобов`язань не виконала, у встановлений договором строк борг не повернула, не здійснивши жодного платежу, передбаченого графіком в Договорі позики.

Позивач (через нотаріуса) двічі звертався до ОСОБА_3 з письмовою вимогою про повернення боргу, проте за місцем реєстрації остання поштові відправлення не отримала (листи повертались в зв`язку з відсутністю адресата за адресою/закінченням терміну зберігання.

Таким чином, відповідачі порушили свої зобов`язання за Договором через їх невиконання у повному обсязі (неналежне виконання) та у встановлений строк (прострочення).

У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)

Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Грошовим зобов`язанням вважається зобов`язання, змістом якого є сплата боржником грошових коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1048 Цивільного кодексу України стосується такої характеристики договору позики, як оплатність. За загальним правилом договір позики є оплатним. Оплата по договору позики встановлюється у вигляді відсотків, які будуть нараховуватись в залежності від строку користування майном або грошовими коштами.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Щодо строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відтак твердження представника відповідача про початок перебігу строку позовної давності в дату укладення договору позики не відповідає положенням цивільного законодавства.

Позивач звернуся до суду із позовом 06 березня 2023 року, тоді як перший платіж за графіком, встановленим договором позики, мав бути здійснений відповідачами 18 березня 2020 року, відтак трирічний строк позовної давності щодо стягнення суми основного боргу позивачем у даній справі не пропущений.

Положеннями ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Натомість відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- СоV-2» № 211 від 11.03.2020 року з 12.03.2020 року на території України введено карантин, який надалі продовжувався відповідними постановами Уряду. Карантин скасований з 01 липня 2023 року.

Відтак річний строк на пред`явлення вимог щодо стягнення неустойки у даній справі для позивача не сплинув, а доводи представника Відповідача в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо наявності солідарного обов`язку щодо повернення боргу подружжям за договором позики, суду зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказано, що «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.».

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 22.02.2021 у справі № 264/2232/19.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відтак у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти, внаслідок укладення договору, також виникає зобов`язання у вигляді повернення коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 452/926/16-ц (провадження № 61-45315св18), у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 320/2233/18 (61- 2279св19).

Представником відповідача ОСОБА_4 не надано доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_3 .. Тобто представником відповідача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Резюмуючи наведене, безпідставними є посилання представника відповідача про те, що надаючи письмову згоду на укладення договору позики його дружиною, він лише формально виконував вимоги ст. 65 СК України. Оскільки договір позики у даній справі укладений одним з подружжя за згодою другого з подружжя, і представник відповідача доказів про те, що отримані за договором позики гроші використані не в інтересах сім`ї, не надав, договір позики є таким, що вчинений в інтересах сім`ї, а відповідачі є солідарними боржниками за відповідними зобов`язаннями, що виникли з цього договору.

Основна сума боргу за Договором позики становить 14 727 480,00 гривень, що на дату розрахунку ціни позову еквівалентно 372 000 доларам США (на дату розрахунку 27.02.2023 заданими сайту finance.ua готівковий курс продажу 1 долару США= 39,59 гривень).

Крім того, відповідно до п. 2 договору позики сторони визначили, що позика є безпроцентною, позичальник взяв на себе зобов`язання повернути гроші у готівковій формі за курсом продажу доларів США за даними сайту http://finance.ua/ частинами: 11 платежів, кожен з яких дорівнює сумі, еквівалентній 6000,00 доларам США за встановленим графіком, а 12 платіж, який за графіком є останнім, мав бути повернений боржником не пізніше 18 лютого 2021 року

У разі якщо сторони визначиш в договорі певний порядок розрахунку, саме він підлягає застосуванню.

Зазначене підтверджуються судовою практикою Верховного Суду.

В своїй Постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 910/10191/17, Верховний Суд дійшов до наступного висновку:

«6.3.2. Визначивши у пункті 8.4 договору, що сплата лізингових платежів здійснюється у гривні з коригуванням курсу валют за формулою, встановленою пунктом 2.6 Загальних умов договору, сторони тим самим відповідно до вимог частини другої статті 533 ЦК України встановили у зобов`язанні (сплаті лізингових платежів) грошовий еквівалент у іноземній валюті....

узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

6.3.4. Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі N 6-284цс17.

Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі N 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі N 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі N 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі N 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі N 905/192/18.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний с трок після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно, враховуючи наведене, розрахунок 3% річних та 1% пені проводився до 23.02.2022 р. включно.

Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості, відповідно до якого: 3 % річних становить 447 876,79 гривень, сума неустойки дорівнює 54 491 676 гривень.

Верховним Судом у Постанові від 23 жовтня 2019 у справі № 723/304/16-ц висловлена наступна правова позиція: «Гривня як національна валюта с єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд мас право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника с повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.».

З огляду на вищевикладене та судову практику заявлені вимоги щодо стягнення з відповідачів сум у гривні в еквіваленті до долару США відповідають умовам Договору позики і є цілком обґрунтованими.

Оскільки 3% річних мають компенсаційний характер у випадку невиконання грошового зобов`язання, тоді як неустойка у вигляді 1% від суми позики за кожен день прострочення за своєю правовою природою є видом забезпечення виконання зобов`язань і носить штрафний характер, відтак можуть бути застосовані до правовідносин між сторонами у даній справі одночасно.

Оскільки зобов`язання за договором позики відповідачами виконано не було, позивач правильно, відповідно до умов договору позики, з додержанням законодавчо закріплених правових норм, розрахував суму боргу до стягнення, 3% річних та суму неустойки з урахуванням визначеного договором позики еквівалента іноземної валюти та зміни курсу долара США на час пред`явлення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 14 727 480,00 грн., 3 % річних у розмірі 447 876,79 грн., неустойки у гривні у розмірі 54 491 676 грн., а всього 66 667032,80 грн.

Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідачів у рівних частках.

Щодо стягнення на користь позивача з відповідачів витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з останніх документально підтверджений розмір понесених витрат на правову допомогу у сумі 40 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 11, 534, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 14727480,00 грн., 3 % річних у розмірі 447 876,79 грн., неустойку у гривні у розмірі 54491676 грн., а всього 66 667032,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму в розмірі 26 710 грн. 00 коп. з кожного, яка складається із сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Висоцька