Справа № 308/9285/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 березня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і Собослоя Г.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 21 листопада 2023 року (у складі судді Крегул М.М.) за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» (надалі Товариство) звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу у червні 2023 р. Просило видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 20 354,88 грн. і судовий збір у розмірі 268,40 грн.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 14 червня 2023 р. у видачі судового наказу було відмовлено з тих підстав, що отримана судом інформація не дає можливості встановити реєстраційний номер облікової картки платника податків боржника або номер і серію паспорта боржника ОСОБА_1 , його дату народження чи інші ідентифікаційні дані особи, однак постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 р. указану ухвалу було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Під час нового розгляду заяви Товариства про видачу судового наказу, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 21 листопада 2023 р. (оскаржувана ухвала) у видачі судового наказу було відмовлено.

Не погодившись із указаною ухвалою суду Товариство подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу. Зокрема, посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у видачі судового наказу, що заявником додано платіжне доручення про сплату судового збору, в якому не вказано прізвища боржника є безпідставним, оскільки законодавством не передбачено обов`язку в призначенні платежу зазначати найменування боржника, а тому, на думку апелянта, суд першої інстанції допустив надмірний формалізм.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відтак, ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви Товариства про видачу судового наказу, зокрема, виходив із того, що у платіжному дорученні № 113916 від 25.04.2023 р., яке було долучене заявником до заяви, у реквізиті «Призначення платежу» зазначено: «*;101;41999833;Судовий збір, за заявою про видачу судового наказу ТОВ «Закарпаттяенергозбут», Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області без ПДВ». При цьому, прізвище боржника, з якого заявник просить стягнути заборгованість за надані послуги, у цьому платіжному дорученні не вказане. Враховуючи це, інформація, яка б надавала можливість ідентифікувати, що саме за подачу заяви про видачу судового наказу, боржником за яким є ОСОБА_1 , заявником сплачено судовий збір, відсутня, а отже суддя дійшов висновку про те, що додане заявником платіжне доручення не є належним доказом сплати судового збору за даною заявою.

Із таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд з огляду на наступне.

Наказне провадження це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Статтею 163 ЦПК України встановлені вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу.

Згідно з частиною 3 статті 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Порядок та розмір сплати судового збору визначений Законом України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Відповідно до частини першої статті 6 Закону судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі, зокрема й з використанням платіжних систем через мережу Інтернет у режимі реального часу.

Відповідно до частини другої статті 40 «Про платіжні послуги» від 30 червня 2021 року №1591-IX платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції. Пунктом 37 Розділу ? Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг від 29.07.2022 № 163 встановлено, що платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов?язкові реквізити: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім?я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 5) призначення платежу; 6) підпис(и) платника; 7) унікальний ідентифікатор отримувача (або найменування/прізвище, власне ім?я, по батькові (за наявності), код отримувада та номер його рахунку; 8) найменування надавача платіжних послуг отримувача. Пунктом 40 Розділу ? Інструкції визначено, що платник має право ініціювати платіжну операцію за фактичного платника та/або на користь фактичного отримувача коштів шляхом надання платіжної інструкції надавачу платіжних послуг платника. Платіжна інструкція, крім обов?язкових реквізитів, визначених у пункті 37 розділу II цієї Інструкції, повинна містити: 1) унікальний ідентифікатор фактичного платника або найменування/ прізвище, власне ім?я. по батькові (за наявності), код фактичного платника та/або 2) унікальний ідентифікатор фактичного отримувача або найменування/прізвище, власне ім?я, по батькові (за наявності), код фактичного отримувача. Відповідно до пункту 41 Інструкції, платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Отже, платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і мають містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 березня 2018 року у справі № 914/1542/17, від 16 січня 2019 року у справі № 905/1057/18.

Також згідно з роз`яснень, наведених у пункті 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв`язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір.

У платіжному дорученні № 113916 від 25.04.2023 р., яке було долучене заявником до заяви, у реквізиті «Призначення платежу» зазначено: «*;101;41999833;Судовий збір, за заявою про видачу судового наказу ТОВ «Закарпаттяенергозбут», Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області без ПДВ». При цьому, прізвище боржника, з якого заявник просить стягнути заборгованість за надані послуги, у цьому платіжному дорученні не вказане. Враховуючи це, інформація, яка б надавала можливість ідентифікувати, що саме за подачу заяви про видачу судового наказу, боржником за яким є ОСОБА_1 , заявником сплачено судовий збір, відсутня, а отже суддя дійшов висновку про те, що додане заявником платіжне доручення не є належним доказом сплати судового збору за даною заявою.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що додане заявником платіжне доручення не є належним доказом сплати судового збору за заявою про видачу судового наказу.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу, а тому відповідно до п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України, у видачі судового наказу належить відмовити.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Також Товариство в апеляційній скарзі просить вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених Товариством у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Із цього приводу колегія суддів зауважує таке.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). За змістом положень ч. ч. 1, 4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.2ст.137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3ст.137 ЦПК України). У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (частина друга ст.42 ЦПК України).

Із огляду на це, апеляційний суд вважає, що у задоволенні клопотання про відшкодування витрат, понесених Товариством у суді апеляційної інстанції належить відмовити, оскільки, зі змісту норм ЦПК України вбачається, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе лише у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження такі судові витрати не відшкодовуються. Крім того апелянтом не надано належних доказів щодо наданих послуг виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому належить наголосити, що ч.2 ст.164 ЦПК України визначає, що в разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

У стягненні судового збору, сплаченого стягувачем при поданні апеляційної скарги, належить відмовити, тому що відшкодування суми судового збору, сплаченого у наказному провадженні, підлягає відшкодуванню лише на користь заявника у разі пред`явлення ним позову до боржника.

Ураховуючи системне тлумачення норм, що регулюють порядок стягнення судових витрат пов`язаних із розглядом справи, суд не вбачає правових підстав для стягнення заявлених Товариством витрат понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, оскільки, відшкодування таких витрат, здійснюється у позовному провадженні, у справах наказного провадження такий вид судових витрат не відшкодовуються.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» залишити без задоволення.

2.Ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду від 21 листопада 2023 року залишити без змін.

3.У задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттянергозбут» про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції відмовити.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

5.Повне судове рішення складено 22 березня 2024 р.

Судді: