КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3483/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року,

встановив:

у грудні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 14 грудня 2002 року, посилаючись на те, що фактично шлюбні відносини припинені, подальше збереження сім`ї є неможливим.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року позов було задоволено, шлюб між сторонами розірвано.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням, представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між подружжям виникали непорозуміння та спільне життя в них не склалося через різні погляди на життя, вони не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні стосунки з жовтня 2021 року, що є підставою для розірвання шлюбу. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 110, 112 СК України.

У своїй апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що суд першої інстанції незаконно позбавив його можливості прийняти особисту участь у розгляді справи, надати свої пояснення, докази та заперечення. Однак, такі доводи скаржника є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони перебувають в шлюбі з 14 грудня 2002 року, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1942. Від шлюбу мають повнолітню доньку та неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 не надав заперечень на вимоги позову про розірвання шлюбу. Доводи щодо позбавлення відповідача можливості брати участь у розгляді справи висновок суду про наявність підстав для розірвання не спростовують.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 скористався своїм правом на правничу допомогу та брав участь у справі через свого представника.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року залишити в силі, посилаючись на те, що з ОСОБА_2 не спілкується і не знає його фактичного місцезнаходження та місце роботи. Також зазначала, що дітьми відповідач не опікується і не приймає участі у їх вихованні та утриманні.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 наголошувала, що не проживає спільно з відповідачем з жовтня 2021 року та не бажає зберігати формальний шлюб.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду про розірвання шлюбу фактично зводяться до незгоди відповідача з ухвалою суду першої інстанції про відмову у зупиненні провадження у справі. Доказів про те, що сторони досягли примирення, до суду надано не було. Клопотання про надання сторонам строку для примирення подружжя не заявлялись.

При зверненні до суду із апеляційною скаргою апелянтом не було наведено фактичних обставин, які не були враховані судом першої інстанції, не надано доказів можливості збереження шлюбних відносин.

Положеннями ст. 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням обставин справи, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Апеляційна скарга не містить доводів на спростування рішення суду першої інстанції.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 25 березня 2024 року.

Головуючий

Судді