РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року

м. Рівне

Справа № 570/2825/18

Провадження № 22-ц/4815/273/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Квасилівська селищна рада Рівненського району (замінено на правонаступника Рівненська міська рада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощено позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Власик В.Я. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2023 року, ухвалене в складі судді Остапчук Л.В., повний текст якого складено 07 листопада 2024 року у справі № 570/2825/18,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квасилівської селищної ради Рівненського району (замінено на правонаступника Рівненську міську раду), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень селищної ради та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позов обґрунтований тим, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка виділялася його матері та перебувала у її користуванні з 1988 року. Розмір земельної ділянки становить 0,06 га, що підтверджується протоколом зборів уповноважених колгоспників колгоспу "Перемога" Ровенського району № 3 від 28.10.1988 року.

Поруч з його будинком розташований будинок АДРЕСА_2 , співвласниками якого є відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 2/3 частини будинку від 20 червня 2003 року та договору купівлі-продажу 1/3 частки житлового будинку від 30 січня 2018 року. Пунктом 3 рішення Квасилівської селищної ради № 549 від 22.01.2009 року було передано у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0533 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_3 і на підставі даного рішення було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 880847.

В подальшому рішенням Квасилівської селищної ради №930 від 14.02.2017 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на розроблення технічної документації по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0212 га у власність для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки № :01:001:0534, а рішенням Квасилівської селищної ради № 931 від 14.02.2017 року було надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення технічної документації по встановленню (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0054 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки № :01:001:0290.

Вважає вищевказані рішення Квасилівської селищної ради та державний акт на право власності на земельну ділянку незаконними, оскільки порушують його права як користувача земельної ділянки та як власника житлового будинку. Покликається на те, що в результаті прийняття рішень його було позбавлено можливості проходу та проїзду на велосипеді з вул.1 Травня до належного йому житлового будинку.

За наведеного, просить суд визнати недійсними рішення селищної ради та скасувати кадастровий номер земельної ділянки №:01:001:0534, №:01:001:0290, а також державний акт на право власності на земельну ділянку, яка належить відповідачу, що забезпечить поновлення його порушених прав.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2023 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Квасилівської селищної ради Рівненського району (замінено на правонаступника Рівненську міську раду), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень селищної ради та Державного акту на право власності на земельну ділянку відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що земельна ділянка під будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 не сформована як об`єкт цивільних прав та не міститься в Державному земельному кадастрі і позивачем не надано жодних правовстановлючих документів на земельну ділянку під вказаним будинковолодінням.

Не погодившись з означеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стверджує, що оскаржуваними рішеннями порушені його права на приватизацію земельної ділянки під належним йому на праві власності житловим будинком.

Зазначає, що судом не було надано в оскаржуваному рішенні мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного представником позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, що суперечить ч.4 п. 3 ст. 265 ЦПК України.

Суд безпідставно не надав наявним у справі доказам позивача і не зазначив в мотивувальній частині рішення докази позивача відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Звертає увагу суду, що межі землекористування ним як суміжним землекористувачем не погоджені.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 заперечує доводи останньої, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повній мірі.

Установлено, що учасники справи є суміжними землекористувачами.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного між ним та його матір`ю ОСОБА_6 , посвідченого 31 серпня 1999 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П.

ОСОБА_5 є власницею 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Сохацьким І.С.

ОСОБА_2 є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г.

Відповідно до копії протоколу зборів уповноважених колгоспників колгоспу "Перемога" Ровенського району від 28.10.1988 року ОСОБА_6 було передано земельну ділянку площею 0,06 га в зв`язку з купівлею даного будинку у ОСОБА_7 .

Рішенням № 90 від 30.03.1995 року "Про передачу земельної ділянки в приватну власність та постійне користування" передано безоплатно у приватну власність та постійне користування земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 . Однак, ОСОБА_6 відповідно до вказаного рішення не отримала державного акту і не зареєструвала за собою право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Квасилівської селищної ради № 930 від 14.02.2017 року надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення технічної документації по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0212 га у власність для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_3 .

Рішенням Квасилівської селищної ради № 931 від 14.02.2017 року було надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення технічної документації по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0054 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_3 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність фізичній особі земельної ділянки, що належить іншій фізичній особі, може призвести до позбавлення особи, яка первинно набула право власності на земельну ділянку, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися об`єктом власності, позбавляє особу загалом правомочностей власника землі у повному обсязі, а отже, є втручанням у право на мирне володіння майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Предметом спору в цій справі є визнання недійсними рішень Квасилівської селищної ради № 931 від 14.02.2017 року та № 930 від 14.02.2017 року "Про надання дозволу на розроблення технічної документації по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 " а також визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_8 та скасування кадастрового номеру земельної ділянки № :01:001:0534, № :01:001:0290.

Апеляційний суд вважає, що рішення селищної ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за своєю правовою природою є індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовчим актом індивідуальної дії), який за юридичними наслідками відноситься до правоконстатуючих актів (констатує факт надання згоди), є виконаним в силу самого факту його прийняття, а тому є таким, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки як адміністративний акт, що вичерпав свою дію, не може бути скасований чи змінений. Більше того, вказані рішення селищної ради, якими надано дозвіл ОСОБА_2 на складання проекту землеустрою, не породжувало для позивача правових наслідків, зокрема виникнення права власності на нерухоме майно (земельну ділянку). При цьому, рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про затвердження та передачу земельної ділянки у власність за наслідками розгляду клопотання особи про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність також не є підставою виникнення права власності на земельну ділянку, оскільки відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З урахуванням вищенаведених норм законодавства апеляційний суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання рішень селищної ради незаконним та його скасування не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 94), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункти 42-43, 47, 49).

Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Проте під час судового розгляду справи позивач наполягав на зобов`язанні визнанні недійсними рішень селищної ради та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач мав законні очікування щодо оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,06 га наданої відповідачу, оскільки довгий час на законних підставах нею користувався не заслуговують на увагу, оскільки з аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 не наданий та в матеріалах справи відсутній Державний акт на право користування землею під будинком по АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_6 не отримувала права користування земельною ділянкою під будинком по АДРЕСА_1 на підставі Протоколу зборів уповноважених колгоспників колгоспу "Перемога" Ровенського району № 3 від 28.10.1988 року.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки право користування земельною ділянкою, залежно від часу виникнення такого права, виникає на підставі чітко визначених земельним законодавством документів, відтак твердження позивача про добросовісне, правомірне користування земельною ділянкою не може вважатися допустимим доказом виникнення у нього такого права.

Доводи скаржника про те, що межі землекористування не погоджені ним як суміжним землекористувачем безпідставні оскільки, відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду у справі № 581/1039/15-ц від 28.03.2018 року підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачі. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Таким чином, суд першої інстанцій зробив обгрунтований висновок про відмову у позові, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не бачить необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Власик В.Я. задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 травня 2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.