Справа № 211/4967/23
Провадження № 2/211/337/24
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

22 травня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради, про зобов`язання укладення договору найму квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Виконкому Довгинцівської районної у місті ради та в редакції позову від 12 12 2023 просив суд визнати його членом сім`ї наймача ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та наймачем квартири АДРЕСА_1 , визнавши за ним право користування на вказану квартиру на умовах наймача і зобов`язати відповідача укласти договір найму квартири.

В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері ОСОБА_4 , та членам її сім`ї: йому та сестрі ОСОБА_5 було надано в користування квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується ордером, виданим на підставі рішення Довгинцівського виконкому Криворізької міської ради № 41 від 20.02.2002. Указане житло було службовим та видано його матері як робітнику КЖП № 45. 18.12.2013 на підставі рішення № 799 виконкому вказану квартира була виключена зі складу службових. Наприкінці 2017 року стан його матері погіршився і він змушений був переїхати до неї для догляду, а ІНФОРМАЦІЯ_3 мати померла. Він продовжує мешкати в квартирі, сплачує за комунальні послуги, здійснив оплату заборгованості за комунальними послугами за відкритим виконавчим провадженням. 23 червня 2023 року він звернувся з ордером до Відділу реєстрації місця проживання громадян з метою реєстрації місця свого проживання, однак йому було роз`яснено, що він міг зареєструвати своє місце проживання протягом 30 днів з моменту видачі ордеру, а наразі лише за письмовою згодою інших зареєстрованих осіб. У зв`язку з відсутністю таких осіб, він звернувся до виконкому щодо переукладення договору найму житлового приміщення, однак йому повідомили про неможливість цього. Він іншого житла не має у власності, своє право на безоплатну приватизацію житлової площі не використав, відмова виконкому є позбавленням його єдиного житла, тому просив вимоги задовольнити.

У ході розгляду справи 12.12.2023 позивач ОСОБА_1 вимоги уточнив та оскільки представником відповідача у судовому засіданні було заявлено, що договір найму спірної квартири з померлим користувачем ОСОБА_4 не укладався, просив суд зобов`язати відповідача укласти з ним договір найму квартири по АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 06 вересня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 на вимогах наполягали з підстав, викладених в позовній заяві та заяві про зміну предмету позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 вимоги позову не визнала.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він сусід позивача, живуть на одній площадці. За життя ОСОБА_4 останні роки часто хворіла, син до неї заходив та допомагав їй, він бачив позивача у матері. Перед смертю ОСОБА_4 не могла сама за собою доглядати, позивач приїжджав разом з дружиною до матері, жив у неї. Сестру позивача він теж знає, вона на мкрн. Східному проживає.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що була сусідкою та подругою померлої ОСОБА_4 . Коли ОСОБА_4 захворіла, то потребувала постійного догляду і позивач жив у неї, доглядаючи матір. А коли його не було, то вони за нею доглядали, а як приходив додому, то телефонував, що він уже вдома. Позивач постійно жив з мамою, а з дружиною спілкувався. Дочка за ОСОБА_4 не доглядала. За життя ОСОБА_4 почала займатися приватизацією житла, однак не доробила розпочате. Комунальні платежі сплачував позивач.

Вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частин першої та другої статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, на підставі ордеру на службове жиле приміщення, виданого на підставі рішення Довгинцівського виконкому Криворізької міської Ради від 20.02.2002 № 41, ОСОБА_4 та членам її сім`ї ОСОБА_5 (донька) та ОСОБА_1 (син) було надано у користування квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради № 799 від 18.12.2013,виключено зі складу службових отриману ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , у зв`язку з тим, що відпала потреба у використанні квартири, як службової.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями статей 4, 5 ЖК України передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд, а державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Статтею 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч. 2 сі. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Стаття 63 ЖК України встановлює, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР).

Усталена судова практика при вирішенні спорів про визнання права користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, виходить з того, що суд повинен перевірити дотримання встановленого порядку їх вселення, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача й інші обставини, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Статтею 106 ЖК України визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

За змістом вказаної статті, вимагати визнання себе наймачем квартири має право особа, яка як член сім`ї наймача правомірно вселилася і постійно проживає у цьому житлі на час заявлення відповідної вимоги, тобто має право користування ним.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України).

При розгляді справи судом встановлена наявність згоди матері на проживання з нею сина, постійне проживання позивача з матір`ю, ведення спільного господарства.

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позивачем доведені обставини проживання його однією сім`єю з наймачем квартири ОСОБА_4 як з матір`ю, з 2017 року по день її смерті, та право на користування даною квартирою.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать:

- управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню;

- облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності;

- здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності;

- видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.

Зважаючи на те, що квартира не приватизована і знаходиться в комунальній власності територіальної громади, то управління житловим фондом здійснюється Криворізькою міською радою через свої виконавчі органи.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів 11.03.1980 р.- під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, які він вважає найкращим за даних обставин. Суд не може підміняти державний орган, замість якого приймати рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Проаналізувавши вищевикладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача укласти договір найму житла, оскільки вирішення питання щодо укладення договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення відноситься до компетенції виконавчого комітету Криворізької міської ради до компетенції якого входить дозвіл наймодавцю - житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста, на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення, та в такому випадку суд не може підміняти цей орган та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції виконавчого комітету КМР, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. За таких підстав суд приймає до уваги при вирішенні спору по суті позицію відповідача КМР про недоведеність позовних вимог щодо зобов`язання відповідачів укласти договір найму.

Відповідно до ст.18 Житлового кодексу України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим органом у межах, визначених власником.

Відповідно до ст.61 Кодексу договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду було затверджено постановою КМУ №239 від 22.06.1998 року «Про вдосконалення системи державного регулювання розміру квартирної плати та плати за утримання будинків і прибудинкових територій».

Вказана постанова втратила чинність на підставі КМУ №560 від 12.07.2005 року «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій».

В процесі змін у діючому законодавстві типовий договір найму було змінено на Типовий договір надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідно до постанови КМУ №529 від 20.06.2009 «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», яка теж втратила чинність відповідно до постанови КМУ від 05.09.2018 №712 «Про затвердження правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком».

Відповідно до п.п.5 п.35 постанови КМУ від 07.02.2022 №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» однією з підстав реєстрації місця проживання (перебування) особи є рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи.

Таким чином, після набрання законної сили рішення про визнання права користування житловим приміщенням, особа щодо якої прийняте відповідне рішення звертається до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту надання адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради на підставі рішення суду для реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 1216, 1218, 1261, 1268, 1269, 1270, 1276 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовільнити частково.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 членом сім`ї ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , наймача квартири за адресою : АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 право на користування квартирою за адресою : АДРЕСА_2 .

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко