КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/4042/23
Провадження № 2/488/565/24
01.05.2024 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючої по справі - судді Чернявської Я.А.,
за участю секретаря судового засідання Авдєєвої К.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки квартири особистою приватною власністю подружжя,
В провадженні Корабельного районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки квартири особистою приватною власністю подружжя, в якій позивач просила суд визнати особистою приватною власністю подружжя 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .
Згодом представник позивач адвокат Брюханова Т.О. надала суду заяву про зміну предмету позову та уточнення позовних вимог, в якій уточнила формулювання позовної вимоги, виклавши її у наступній редакції та просила: визнати особистою приватною власністю подружжя 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за ОСОБА_1 .
Іншу вимогу щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , залишила без змін.
В обґрунтування позову представник зазначила, що з 1987 року по 20.09.2013 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . 20.09.2013 року шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 розірвано.
Повідомила, що у шлюбі з відповідачем ними була придбана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 05.02.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. та зареєстрованого за реєстраційним номером 765.
Пояснила, що вказана квартира хоч і була придбана у період шлюбу, але купівля відбулася за її власні кошти, які вона отримала в борг по розписці від 25.01.2005 року від ОСОБА_3
Повідомила, що відповідач з моменту розірвання шлюбу з 2013 року претензій щодо спільно набутого майна не пред`являв та й не проживає у квартирі саме з цього часу та не опікується своєю 1/3 часткою у квартирі, про що надає акт про не проживання особи за місцем реєстрації з лютого 2014 року. Усі витрати по сплаті комунальних послуг та ремонту квартири вона здійснює самостійно.
Вважала, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Пояснила, що не звернулася раніше до суду з питанням про поділ спільного майна подружжя, оскільки хворіла на онкологічне захворювання та наразі через стан свого здоров`я хоче вирішити питання щодо оформлення спадщини на належне їй майно.
Ухвалою суду від 12.10.23 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив.
В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи у відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.
Відповідач в судові засідання не з`являвся, судом про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив. У поштових повідомленнях, наявних в матеріалах справи, листоношею проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, встановив наступне.
Позивач ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 16.05.1987 р. до 01.10.2013 р., про що свідчить рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва про розірвання шлюбу, ухвалене 20.09.2013 р. у цивільній справі № 488/4020/13-ц.
З матеріалів справи вбачається, що у період шлюбу, а саме 25.02.2005 р., ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , неповнолітня ОСОБА_6 , яка діяла за згодою своїх батьків ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , та згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради від 22.02.2005 року за № 218, придбали у рівних частках кожний квартиру, що розташована у АДРЕСА_2 .
З пункту 2.1. вказаного договору вбачається, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 14 728 гривень, які отримані продавцем від покупців під час оформлення цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.
З Витягу Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6635279 від 01.03.2005 р. вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/3 частині у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи також вбачається, що 10.03.2005 р. ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_6 , яка діяла за згодою своїх батьків: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та згідно рішення виконкому Миколаївської міської ради від 22.02.2005 року за № 218, та проживали в АДРЕСА_2 , продали (відчужили) ОСОБА_8 однокімнатну квартиру, розташовану в АДРЕСА_3 .
Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 10.03.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. 10.03.2005 року та зареєстрований в реєстрі за № 873.
Як вбачається з п. 2.1. даного договору, продаж квартири АДРЕСА_4 відбувся за домовленістю сторін за 5 105,00 грн., які отримані продавцями від покупця до оформлення цього договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру.
Як доказ на підтвердження своїх доводів, викладених в уточненій позовній заяві від 13.03.2024 р., позивач надала копію розписки від 25.01.2005 р. про отримання нею у борг від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 6 300,00 доларів США для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_2 в рахунок наступної купівлі квартири по АДРЕСА_5 .
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 295/8319/18.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
За загальним правилом застосування презумпції згідно з ст. 60 СК України майно, одержане одним з подружжя як набувачем за договором купівлі-продажу, що укладений під час спільного проживання набувача у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той з подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести ті обставини, які її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України, довести, що майно придбавалося за власні кошти, або хоча і за сімейні, проте справжньою метою укладення договору купівлі-продажу були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані з сімейними.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Положеннями ст. 57 СК України визначено підстави визнання особистою приватною власністю дружини та чоловіка, а саме: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Фактично спростування презумпції спільної сумісної власності та доказування, що квартира (частка відповідача) за адресою: АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю позивача засновано лише на копії розписки від 25.01.2005 року про отримання нею ОСОБА_9 в період шлюбу з ОСОБА_2 , коштів від особи ОСОБА_3 . Належних, допустимих і достатніх доказів, що саме ці кошти були використані на купівлю квартири і не були витрачені на інші потреби, суду не надано.
Будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за особисті кошти позивача не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивачем не доведено, що придбання вказаної квартири було не в інтересах сім`ї, а власних інтересах.
Згідно з ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Аналізуючи вимоги чинного законодавства, надаючи оцінку встановленим під час розгляду обставинам, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 280-282, 354 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки квартири особистою приватною власністю подружжя - відмовити.
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Сторони у справі:
Позивач - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;
Відповідач - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Суддя Я.А. Чернявська