Апеляційне провадження №22-ц/824/1511/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за затримки виконання рішення про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

В обґрунтування позову зазначав, що 08.07.2016 року Шевченківським районним судом м. Києва прийнято рішення, яким поновлено позивача на посаді начальника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» з березня 2015 року на умовах, визначених Контрактом № 5-IV від 13.02.2012 року та стягнуто з роботодавця грошові кошти у розмірі 444 396,63 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. Рішення суду першої інстанції залишено без змін судом апеляційної та касаційної інстанції. Разом з тим, рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді не виконано, в частині стягнення середнього заробітку виконано лише 04.04.2017 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2021 року, яке набрало законної сили, з відповідача стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді за період з 07.09.2019 року по 31.12.2019 року. Зазначає, що. позивача так і не поновлено на посаді.

У зв`язку з викладеним просив суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 за період з 01 січня по 30 червня 2020 р. середній заробіток у розмірі 180 928,92 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 19 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за затримки виконання рішення про поновлення на роботі задоволено. Стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за період з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 року у розмірі 180 928 грн. 92 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 08.08.2022 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову позивача в повному обсязі.

24 жовтня 2023 року на адресу суду позивач направив відзив на апеляційну скаргу.

01 листопада 2023 року на адресу суду позивач направив додаткові пояснення у справі.

22 січня 2024 року від позивача на адресу суду надійшла заява про компенсацію витрат на правничу допомогу у справі.

У судове засідання 07.03.2024 року з`явився позивач та відповідач.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

У ході розгляду справи судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства інфраструктури України, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця», Голови комісії з реорганізації у зв`язку із злиттям ДТГО «ПЗЗ». ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Державного територіально - галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» з 25.03.2015 року на умовах, визначених Контрактом № 5-IV від 13.02.2012 року, укладеного між Міністерством інфраструктури України та ОСОБА_1 та Додатковими угодами до Контракту та в цій частині рішення допущено його негайне виконання.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.09.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2016 року в частині, що стосується поновлення позивача на займаній посаді рішення Шевченківського районного суду м. Києва залишено без змін.

18 липня 2016 року ОСОБА_1 отримав виконавчий лист щодо виконання рішення суду частині поновлення на роботі.

04.08.2016 року постановою державного виконавця було відмовлено у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом на підставі п. 4 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.09.2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.10.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.04.2017 року, постанову державного виконавця від 04.08.2016 року визнано неправомірною та скасовано.

02.08.2017 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 285 005, 93 грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2016 року не виконано без поважних причин. Середній заробіток стягнуто з відповідача по 02.08.2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2017 року вказане рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11.09.2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2017 року змінено в частині розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з 285 005,93 грн. до 167 195, 66 грн.

29.05.2018 року Шевченківським районним судом м. Києва ухвалено рішення, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду 31.10.2018 року, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» та стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 03.08.2017 року по 23.03.2018 року в сумі 206 930, 28 грн.

Рішення суду від 08.07.2016 року не виконано відповідачем за відсутності поважних причин.

Також 26.03.2019 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі за період з 24.03.2018 року по 26.03.2019 року в сумі 327 845, 08 грн.

15.06.2020 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу представника Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» залишив без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2019 року без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 27 березня 2019 року по 06 вересня 2019 року в сумі 146 328, 90 грн.

12.05.2021 року Шевченківським районним судом м. Києва стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 118 629,72 грн. за період з 07.09.2019 року по 31.12.2019 року.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2020 року та 12.05.2021 року набрали чинності.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача, зазначив, що під час розгляду справи не було отримано доказів поновлення ОСОБА_1 на посаді на день розгляду даної справи, тому підстави для застосування положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України відсутні.

Основним доводом апеляційної скарги відповідача є те, що позивачем пропущено строк при зверненні до суду з даним позовом, оскільки стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі не є заробітною платою (платою за виконану роботу), тому з позовом про виплату середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України міг звернутися в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів не погоджується в вказаними доводами апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції до 01.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 - середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто, у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Колегія судів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи не було отримано доказів, які б свідчили про поновлення позивача на роботі на виконання рішення суду, яке набрало чинності, відтак підстави для застосування положень ч. 1 ст.233 КЗпП України відсутні.

Наступним доводом апеляційної скарги відповідача є те, що судом не враховано висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо застосування норм ст. 233 КЗпП України, а саме: висновок Верховного Суду викладений у постанові від 11.06.2020 року у справі №752/25588/17, Верховного Суду викладений у постанові від 26.11.2019 року у справі № 127/13209/16-ц та Верховного Суду викладений у постанові від 10.10.2019 року у справі № 522/13736/15 .

Колегія суддів зазначає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України викладена пізніше, ніж правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах, на які посилається Відповідач. Отже, судом під час вирішення питання щодо правомірності та обґрунтованості ухваленого рішення не може бути застосовано висновки Верховного Суду, на які посилається Відповідач у своїй апеляційній скарзі.

Що стосується доводів відповідача про те, що судом не враховано фактичні обставини справи та доводи відповідача про відсутність вини Залізниці у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, оскільки ОСОБА_1 , не вчинено ряду дій, необхідних для подальшого працевлаштування у відповідача, то колегія суддів зазначає таке:

Статтею 235 КЗпП України, серед іншого, передбачено, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися і фактично допустити його до виконання своїх попередніх обов`язків.

Статтею 236 КЗпП встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати фактичного поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Відповідний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно- правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Не бере до уваги суд апеляційної інстанції й доводи апеляційної скарги апелянта про те, що відсутність наміру позивача приступити до виконання своїх трудових обов`язків на посаді начальника державного підприємства ДТГО «Південно-Західна залізниця», підтверджується тим, що він займає посаду керівника ТОВ «Інститут транспортних стратегій» і забезпечений за основним місцем роботи, а посада керівника державного підприємства не дозволяє роботу за сумісництвом відповідно до наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України № 43 від 28 червня 1993 року «Про затвердження Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій».

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збережені роботи.

Факт працевлаштування Позивачем на іншу роботу в період, допоки він не поновлений на попередній роботі не суперечить будь-яким нормам чинного законодавства і є його гарантованим правом, визначеним статтею 43 Конституції України, де визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Також факт працевлаштування Позивача на іншу роботу жодним чином не впливає на відповідальність за невиконання рішення суду. Працевлаштування його на іншу роботу не призводить до права або обов`язку роботодавця не виконувати рішення суду.

Доводи апелянта про те, що Залізниця не має повноваження видавати наказ про поновлення позивача на роботі, так як контракт № 5-IV від 13 лютого 2012 року, на умов якого позивача мають поновити на роботі, укладений між Міністерством інфраструктури України, в особі Віце-прем 'єр-міністра України - Міністра інфраструктури України та позивачем є безпідставними з огляду на таке.

Трудові правовідносини між Позивачем і апелянтом виникли на підставі укладеного 13 лютого 2012 року контракту, а саме - ДТГО «Південно-Західна залізниця», що належить до державної власності, а не з органом, уповноваженим на укладення такого контракту (Міністерство інфраструктури України).

Оплата праці та матеріальне забезпечення керівника підприємства визначаються у контракті, проводяться за рахунок коштів підприємства (п.4 Постанови).

Зі змісту наведених норм вбачається, що встановлена процедура укладення контрактної форми трудового договору для всіх керівників підприємств, установ та організацій, що належать до державної власності (за винятком тих керівників державних підприємств, які призначаються (обираються) на посаду за результатами конкурсного відбору, проведеного відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №777).

На підставі укладеного контракту виникають трудові правовідносини між керівником, як працівником, та відповідним підприємством, установою та організацією, що належить до державної власності, а не з органом, уповноваженим на укладення такого контракту.

Разом з тим. як вже було досліджено та встановлено попередніми судовими рішеннями, які розглядали спір між тими ж сторонами та з того самого предмету спору (лише інший період), закінчення дії Контракту в даному випадку не звільняє роботодавця від обов`язку виконання рішення суду про поновлення особи на роботі, більше того, не звільняє підприємство від відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують правильність та законність рішення суду першої інстанції, а тому підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Згідно з п.1.ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у позовній заяві зазначено, що витрати на правничу допомогу становлять 19 000, 00 грн.

На підтвердження вказаних витрат позивачем надано до суду Договір №1-06/2015 від 15 червня 2015 року про надання послуг адвоката, додаткову угоду №1 від 08.07.2021 року, Акт виконаних робіт та наданих послуг за Договором №1-06/2015 від 15 червня 2015 року та орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, відповідно до якого витрати пов`язані з розглядом справи на професійну правничу допомогу становлять 19 000, 00 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи надає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вказані додатки не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом на суму 19 000, 00 грн, а тільки орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, тому колегія суддів не погоджується із зазначеними позивачем витратами на правничу допомогу та вважає, що до задоволення підлягає витрати на правничу допомогу у розмірі 12 000, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 лютого 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця» (, адреса:01601, м. Київ, вул. Лисенка, 6) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч грн) 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько