Справа № 159/2753/23
Провадження № 2/159/31/24
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

розглянувши у м. Ковелі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області (Волинська область, м. Ковель, вул. Шевченка, 7) в інтересах держави в особі Державної митної служби України (м. Київ, вул. Дегтярівська, 11Г), Волинської митниці Державної митної служби України (Волинська область, Ковельський район, с. Римачі, вул. Призалізнична, 13) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, -

в с т а н о в и в:

Керівник Ковельської окружної прокуратури Волинської області, діючи в інтересах держави в особі Державної митної служби України, Волинської митниці Державної митної служби України, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 року у справі № 140/2607/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2022 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до Волинської митниці Держмитслужби, Державної митної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Волинська митниця про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказаним рішенням суду визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці Держмитслужби від 27.01.2022 року № 6-о про звільнення ОСОБА_2 з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Ягодин» Волинської митниці Держмитслужби, поновлено останнього на посаді з 27.01.2021 року та стягнуто з Волинської митниці на користь позивача 38810,80 гривень. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 11088,80 грн. допущено до негайного виконання.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 року у справі № 140/2607/22 набрало законної сили 01.12.2022 року.

Поряд з цим, ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2023 року у справі № 140/2607/22 за позовом ОСОБА_2 до Волинської митниці Держмитслужби, Державної митної служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Волинська митниця, як відокремлений підрозділ Державної митної служби України, замінено боржника - Волинську митницю Держмитслужби на правонаступника - Волинську митницю.

Згідно інформації, наданої Волинською митницею, встановлено, що наказом Волинської митниці Держмитслужби № 16-о «Про поновлення» від 16.05.2022 року поновлено ОСОБА_2 - головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Ягодин» Волинської митниці Держмитслужби з 27.01.2022 року та здійснено йому виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 11088,80 грн. Решту суми, яка підлягала сплаті згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/2607/22 (27722,00 грн.), не виплачено.

Покликаючись на ст.ст. 1174, 1191 ЦК України, прокурор зазначає, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Водночас, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначений законом.

Також прокурор зазначає, що відповідно до ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Водночас ч. 8 ст. 134 КЗпП України, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14, п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому, винна у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі.

Оскільки звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, що встановлено рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 року у справі № 140/2607/22, то на ОСОБА_1 , як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Волинській митниці та Державній митній службі України

Покликаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача у порядку зворотної вимоги (регресу) на користь Волинської митниці матеріальну шкоду у розмірі 11088,80 грн. та судові витрати.

Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19.06.2023 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на пред`явлений позов, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Зокрема відповідач зазначив, що позовні вимоги викладені в позовній заяві є такими, що суперечать не тільки фактичним обставинам справи, але й положенням чинного законодавства, яке регулює вказані правовідносини. Зокрема, при обґрунтуванні позовних вимог, позивач посилається на положення діючого цивільного законодавства, яке регулює способи захисту цивільних прав та інтересів шляхом відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Однак, главою 3 Закону України «Про державну службу» визначено особливості матеріальної відповідальності державних службовців. Зокрема ст. 80 Закону України «Про державну службу» передбачено, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Держава ж в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: 1 )державного службовця, який заподіяв шкоду; 2)посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Положення вказаної статті визначають право, проте в жодному випадку не обов`язок щодо зворотної вимоги (регресу) до посадової особи (осіб), при цьому лише винної (винних) у незаконному звільненні державного службовця, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Згідно ч. 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу» визначено, що у разі застосування зворотної вимоги (регресу), державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Тобто, лише при наявності всіх вищевказаних умов: встановлення протиправності звільнення, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина у формі умислу заподіювача шкоди, є тими необхідними умовами, за наявності яких суб`єкт призначення має право зворотної вимоги (регресу) щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу.

Відповідач вказує, що звільнення ОСОБА_2 проведено на підставі наказу Волинської митниці Держмитслужби від 23.12.2021 №694-о «Про звільнення», який він не підписував та не видавав. Як не видавав, так і не підписував наказ Волинської митниці Держмитслужби «Про внесення змін до наказу Волинської митниці Держмитслужби» від 23.12.2021 №694-0, яким визначено день звільнення ОСОБА_2 - перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності.

Таким чином, доводи позивача про те, що неправомірність дій ОСОБА_1 щодо звільнення ОСОБА_2 уже встановлена рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 року у справі №140/2607/22, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 як не попереджав ОСОБА_2 про наступне звільнення, так і не звільняв ОСОБА_2 з посади. Головою комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби ОСОБА_1 було призначено лише з 11.01.2022 року, згідно наказу Держмитслужби від 11.01.2022 №18. Тобто, наказ про звільнення Грабця від 23.12.2021 №694-0 з посади підписано іншим головою комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби.

Відповідачем, як головою комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби, призначеному з 11.01.2022 року, у зв`язку із закінченням терміну тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 , головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Ягодин» Волинської митниці Держмитслужби, було видано наказ Волинської митниці Держмитслужби № 6-о від 27.01.2022 «Про проведення розрахунку з ОСОБА_2 ». Таким чином, наказ про звільнення ОСОБА_2 відповідачем не видавався, та за його наказом звільнення ОСОБА_2 не відбулося.

У наказі, який видано відповідачем, у зв`язку із звільненням попередньою голови комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби, лише зазначено вважати 27 січня 2022 року датою звільнення ОСОБА_2 із займаної посади у зв`язку із реорганізацією Волинської митниці Держмитслужби, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу», п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з перебуванням на момент його звільнення в стані тимчасової непрацездатності, та визначено новий період для проведення повного розрахунку.

З огляду на вказане, відповідач вважає, що позивачем неправомірно визначено ОСОБА_1 відповідачем у вказаній справі, оскільки жодних юридичних наслідків наказ, який підписано ним 27.01.2022 року, для ОСОБА_2 не привів.

Вважає, що в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, ОСОБА_1 не є належним відповідачем за даним позовом.

В подальшому керівником Ковельської окружної прокуратури Новосад Ю. подано до суду відповідь на відзив відповідача.

Згідно поданої відповіді, позивач зазначив, що положення ч. 4 ст. 80 ЗУ «Про державну службу», а саме те, що державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, яка заподіяна умисно, стосується лише шкоди, заподіяної іншими неправомірними діями, а не діями, пов`язаними з незаконним звільненням чи переведенням працівника на іншу роботу. Дані положення Закону України «Про державну службу» узгоджуються з положеннями КЗпП України щодо матеріальної відповідальності працівника.

Окрім цього покликався на позицію Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі 161/6047/16-ц, згідно з якою відшкодування особою, за наказом якої проведено звільнення працівника, збитків внаслідок виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у повному розмірі незалежно від наявності вини.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову, виходячи з таких міркувань.

Згідно вимог ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи і інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч.ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими, або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» № 858 від 02 жовтня 2019 року утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1, згідно з яким утворено, зокрема, Волинську митницю Держмитслужби.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України № 895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби» від 30 вересня 2020 року територіальні органи Державної митної служби було реорганізовано шляхом їх приєднання до Державної митної служби.

Наказом Державної митної служби України № 480 від 27 жовтня 2020 року розпочато процес реорганізації структури органів Державної митної служби України, утворено комісії з реорганізації територіальних органів Держмитслужби та призначено голів таких комісій з метою формування їх складу.

З 03.11.2020 року Волинська митниця Держмитслужби перебуває в стані припинення.

Наказом Державної митної служби України № 472 від 30 червня 2021 року «Про початок здійснення митницями, як відокремленими підрозділами Державної митної служби України» з 01 липня 2021 року відбулось фактичне передання компетенції від Волинської митниці Держмитслужби, як юридичної особи публічного права, до Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України.

Згідно з наказом Державної митної служби України №18 від 11 січня 2022 року «Про внесення змін до наказу Держмитслужби № 480 від 27 жовтня 2020 року», відповідача призначено головою реорганізаційної комісії Волинської митниці Держмитслужби.

Відповідно до наказу Волинської митниці Держмитслужби № 694-о від 23.12.2021 року «Про звільнення», ОСОБА_2 звільнено із займаної посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Ягодин» Волинської митниці Держмитслужби, з 29.12.2021 року у зв`язку з реорганізацією Волинської митниці Держмитслужби. Вказаний наказ підписаний головою комісії з реорганізації Волинської митниці Держмитслужби Криворучко М.В.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.05.2022 року у справі № 140/2607/22 адміністративний позов ОСОБА_2 до Волинської митниці Держмитслужби задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці Держмитслужби від 27.01.2022 № 6-о про звільнення ОСОБА_2 з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Ягодин» Волинської митниці Держмитслужби, поновлено ОСОБА_2 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Ягодин» Волинської митниці Держмитслужби з 27 січня 2022 року та стягнуто з Волинської митниці на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38810,80 грн.

З вказаного рішення вбачається, що Волинською митницею Держмитслужби не виконано обов`язку, визначеного законом щодо процедури звільнення ОСОБА_2 , та не враховано його право на переважне залишення на роботі, не запропоновано іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей одночасно з попередженням про звільнення.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2022 року апеляційну скаргу Волинської митниці Держмитслужби на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2022 року у справі № 140/2607/22 повернуто скаржнику.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 30.03.2023 року замінено в адміністративній справі № 140/2607/22 Волинську митницю Держмитслужби на правонаступника - Волинську митницю.

Наказом Волинської митниці Держмитслужби № 16-о «Про поновлення» від 16 травня 2022 року, поновлено ОСОБА_2 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Ягодин» Волинської митниці Держмитслужби з 27 січня 2022 року та нараховано виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 11088 грн. 80 коп., яка виплачена на підставі наказу Волинської митниці № 375-о від 16 травня 2022 року «Про проведення розрахунку».

Судом встановлено, що спірні правовідносини, які виникли в даній ситуації стосуються незаконного звільнення працівника територіального підрозділу Державної митної служби, його подальшого поновлення на посаді та шкоди, яку поніс державний орган внаслідок витрачання з бюджету коштів на виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, яку він має на меті стягнути з винної у незаконному звільненні посадової особи в порядку регресу.

У преамбулі до КЗпП України вказано, що Кодекс визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Згідно ст. 1 КЗпП України, Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Дія цього Кодексу та законодавства про працю не поширюється на відносини між гіг-спеціалістами та резидентами Дія Сіті, визначені Законом України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні».

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Водночас принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані приписами ЗУ №889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу».

У ст. 5 ЗУ «Про державну службу» зазначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, норми ЗУ «Про державну службу», що регулюють відносини з приводу вступу, проходження та припинення державної служби є спеціальними по відношенню до змістовно подібних норм КЗпП України.

За мотивами ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про державну службу», норми КЗпП України застосовуються до правовідносин щодо проходження державної служби лише в тому випадку і в тій частині, якщо такі відносини не врегульовані ЗУ «Про державну службу».

Таким чином, під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини, а також коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Вказані висновки також викладені у п. 64 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі № 240/20237/20 (провадження № К/9901/41419/21).

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

В силу вимог ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Натомість, правовідносини щодо матеріальної відповідальності державних службовців врегульовані приписами глави 3 Розділу VІІІ ЗУ «Про державну службу».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЗУ «Про державну службу», матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, зокрема, до посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Частиною 3 статті 80 ЗУ «Про державну службу» передбачено, що у випадку застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Таким чином, норми матеріальної відповідальності працівників, відповідальних за незаконне звільнення інших працівників врегульовані приписами як КЗпП України, так і ЗУ «Про державну службу». Отже, існує колізія норм права.

Листом Міністерства юстиції України № 758-0-2-08-19 від 26 грудня 2008 року роз`яснено практику щодо застосування норм права у випадку колізії, зокрема вказано, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Прокурор у поданій позовній заяві та відповіді на відзив відповідача покликається на постанову Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц (провадження № 61-12705св18).

В даній постанові Верховний Суд, покликаючись на п. 8 ч. 1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України, п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року, дійшов до висновку про те, що чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі, а отже посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В силу вимог ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Слід зазначити, дана постанова Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц не містить висновків з питань застосування норм права. В цій постанові, Верховний Суд, виходячи з приписів КЗпП України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України надав власну правову оцінку факту відповідальності посадової особи, відповідальної за незаконне звільнення державного службовця, яка, в силу прямої вказівки ч. 7 ст. 82 ЦПК України, не є обов`язковою для суду при розгляді іншої справи.

В той же час, у п. 19 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі №560/6518/20 (адміністративне провадження № К/9901/33433/21) зазначено, що підставою для відкриття касаційного провадження стала відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування п. 9 ст. 134 КЗпП України у подібних правовідносинах (відповідальність посадової особи за несвоєчасну виплату заробітної плати понад один місяць).

За змістом п. 34-35 вищевказаного рішення, Верховний Суд зробив висновок про те, що Законом №889-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, визначено для держави (в особі суб`єкта владних повноважень) право зворотної вимоги (регресу) у разі заподіяння шкоди державним службовцем. Однак, в такому випадку державний службовець несе матеріальну відповідальність лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю. Отже, для притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності необхідно встановити: - неналежне виконання державним службовцем посадових обов`язків; - факт заподіяння шкоди; - причинний зв`язок між неналежним виконанням посадових обов`язків і заподіяною шкодою; та - вину державного службовця.

З огляду на вказане, такий висновок підлягає застосуванню під час розгляду даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками, ОСОБА_1 займав посаду голови реорганізаційної комісії Волинської митниці Держмитслужби.

Відповідно п. 13 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1074 від 20 жовтня 2011 року (далі - Порядок), після здійснення заходів, пов`язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особи публічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій, видається акт Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється.

Пунктом 15 Порядку визначено, що у разі припинення органу виконавчої влади Кабінет Міністрів України утворює відповідну комісію, затверджує її голову та визначає строк проведення реорганізації або ліквідації. Головою комісії з реорганізації органу виконавчої влади затверджується керівник або заступник керівника утвореного органу виконавчої влади або органу виконавчої влади, до якого перейшли права та обов`язки органу виконавчої влади, що реорганізується. Головою комісії з ліквідації органу виконавчої влади затверджується посадова особа, визначена Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, начальник Волинської митниці є державним службовцем категорії «Б». Таким чином голова реорганізаційної комісії територіального підрозділу Державної митної служби, який, в силу вказівок законодавства, призначається керівником або заступником керівника такого органу, так само є державним службовцем категорії «Б».

Таким чином, на момент прийняття наказу Волинської митниці Держмитслужби від 16 травня 2022 року № 16-о «Про поновлення» та вчинення інших, пов`язаних із ним дій, ОСОБА_1 був державним службовцем категорії «Б».

Відтак, в даній справі першочерговому застосуванню підлягають спеціальні норми права, а саме ст.ст. 80-82 ЗУ «Про державну службу», які мають пріоритет над загальними нормами права, передбаченими ст.ст. 130, 134, 237 КЗпП України.

З огляду на вказане, у разі застосування зворотної вимоги (регресу) відповідач може нести матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Таким чином, для задоволення зворотної вимоги (регресу) ОСОБА_1 повинен був допустити умисну протиправну бездіяльність щодо непоновлення ОСОБА_2 на раніше займаній посаді.

За ст. 87 Закону України «Про державну службу», пропонування державному службовцю рівнозначної або нижчої посади здійснює суб`єкт призначення або керівник державної служби.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу», керівник державної служби в державному органі - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.

Суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади (п. 7 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну службу»).

Однак, відповідно до п. 14 Порядку № 1074, до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідного органу виконавчої влади або територіального органу. Більше того повноваження голови комісії визначено п. 21 Порядку № 1074, який не передбачає повноваження щодо призначення на вакантні посади до новоутвореного органу.

Станом на травень 2022 року відбулося фактичне та процесуальне правонаступництво, за яким здійснено передання компетенції від Волинської митниці Держмитслужби, як юридичної особи публічного права, до Волинської митниці, як відокремленого підрозділу Державної митної служби України.

Таким чином, у зв`язку з реорганізацією Волинської митниці Держмитслужби та утворенням Волинської митниці як відокремленого підрозділу, право на запропонування посади у новоутвореному територіальному органі Держмитслужби належало виключно керівнику Волинської митниці як відокремленому підрозділу Державної митної служби України, на основі делегованих повноважень, визначених Положенням про Волинську митницю, затвердженого наказом Державної митної служби України № 489 від 29 жовтня 2020 року «Про затвердження положень про територіальні органи Держмитслужби».

Таким чином, відповідач, як голова реорганізаційної комісії, не виступав у статусі ні керівника державної служби, ані суб`єкта призначення, а тому не мав відповідних повноважень пропонувати працівникам рівнозначну посаду або нижчу посаду в порядку ст. 87 ЗУ «Про державну службу».

З огляду на вказане, суд зазначає, що у діяннях відповідача відсутній умисел чи вина.

Навпаки, відповідач, займаючи відповідну посаду, вжив всіх заходів для недопущення незаконного звільнення працівників при реорганізації Волинської митниці Держмитслужби.

Так, відповідно до п.п. 10 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, посадові та службові особи органів державної влади, дії яких завдали шкоди, що відшкодована з бюджету, несуть цивільну, адміністративну та кримінальну відповідальність згідно з законом.

Абзацами 3-5 п.п. 10 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України визначено особливості пред`явлення регресу до посадової особи з вини якої завданої збитків державному бюджету, які залежать від встановлення діях посадової, службової особи органів державної влади складу кримінального правопорушення.

У випадку встановлення в діях посадової, службової особи органів державної влади складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду щодо неї, який набрав законної сили, органи державної влади в установленому законодавством порядку реалізовують право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи щодо відшкодування збитків, завданих державному бюджету (місцевим бюджетам), у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інше не встановлено законодавством.

Проте, якщо рішенням суду не встановлено в діях посадових, службових осіб складу кримінального правопорушення, органи державної влади після виконання рішень суду про стягнення коштів, проводять службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб цих органів.

За результатами службового розслідування органи державної влади та органи Казначейства України у місячний строк можуть звернутися до суду з позовною заявою про відшкодування збитків, завданих державному бюджету (місцевим бюджетам), з пред`явленням зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування до посадових, службових осіб цих органів, винних у завданні збитків (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Аналогічні положення передбачені у ст. 6 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Таким чином, у разі, якщо державному бюджету завдано збитків в результаті протиправних дій посадової або службової особи державного органу, і рішенням суду у діях такої особи не встановлено складу кримінального правопорушення, державний орган проводить службове розслідування відносно такої особи і за його результатами звертається із зворотною вимогою (регресом).

Судом встановлено, що в діяннях ОСОБА_1 при прийнятті наказу про поновлення не встановлено складу кримінального правопорушення, відносно відповідача відсутній обвинувальний вирок суду з цього питання, який набрав законної сили. Разом з тим, службове розслідування відносно ОСОБА_1 також не проводилося.

З огляду на вказане, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність умислу в діяннях відповідача при прийнятті наказу про поновлення ОСОБА_2 .

Крім цього, стороною позивача при зверненні до суду порушено порядок відшкодування шкоди державними службовцями.

Порядок відшкодування шкоди, завданої державним службовцем визначений ст. 82 ЗУ «Про державну службу», відповідно до приписів якої для відшкодування шкоди керівник державної служби вносить державному службовцю письмову пропозицію, в якій зазначаються розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування. Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди у письмовій формі.

Пропозиція може бути внесена протягом трьох місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався чи мав дізнатися про обставини, що є підставою для пред`явлення вимоги, але не пізніше ніж через три роки з дня заподіяння шкоди.

Державний службовець повинен дати відповідь на пропозицію про відшкодування шкоди в письмовій формі протягом двох тижнів з дня отримання пропозиції.

У разі ненадання державним службовцем відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відмови від відшкодування шкоди чи невідшкодування шкоди до зазначеного у пропозиції строку керівник державної служби може звернутися з позовом про таке відшкодування до суду.

Наведені приписи встановлюють спеціальний порядок для виникнення права у державного органу звернутися до державного службовця із зворотною вимогою (регресом).

Особливість цього порядку полягає у тому, що лише у разі ненадання державним службовцем відповіді на пропозицію про добровільне відшкодування шкоди, відмови від відшкодування шкоди чи невідшкодування шкоди до зазначеного у пропозиції строку, керівник державної служби наділяється правом звернутися до суду, оскільки лише за настанням таких обставин майновий інтерес державного органу отримати відшкодування порушується.

Слід зауважити, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт того, що керівник державної служби звертався до ОСОБА_1 із письмовою пропозицією, в якій зазначався б розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування. Такі докази не долучені прокурором ні до позовної заяви, ні до письмових пояснень, поданих після того, як відповідач у відзиві на позовну заяву наголосив на порушенні порядку звернення із позовною вимогою про стягнення регресу.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що аргументи, якими сторона позивача мотивувала свої вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір з відповідача на користь позивачів стягненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.1, 3, 130, 134, 138, 237 КЗпП України, ст.ст. 1, 3, 80-82, 87 Закону України «Про державну службу», суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області (Волинська область, м. Ковель, вул. Шевченка, 7) в інтересах держави в особі Державної митної служби України (м. Київ, вул. Дегтярівська, 11Г), Волинської митниці Державної митної служби України (Волинська область, Ковельський район, с. Римачі, вул. Призалізнична, 13) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий:П. Ю. БОЙЧУК