Справа № 174/421/24
п/с № 2/174/194/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Ілюшик І.А.,

за участю: секретаря Троцько О.В.,

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Вільногірськ, Дніпропетровської області, у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом у вигляді квартири, третя особа: виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про визнання права користування житлом у вигляді квартири, третя особа: виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26.12.2003 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. У шлюбі з відповідачем народилися спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі договору дарування квартири від 29.03.2004 року відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира, яка складається з двох жилих кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати, вбудованої шафи належить відповідачу на праві особистої власності. Вона у зазначеній квартирі проживає з 2004 року і до цього часу та вселилася в неї як член сім`ї відповідача за його згодою. Також в данній квартирі проживають разом з нею зареєстровані за місцем проживання їхні з відповідачем спільні діти.

У вказаній квартирі вона була зареєстрована за місцем проживання до 02.02.2024 року, коли вона була знята з реєстрації за зазначеною адресою виконавчим комітетом Вільногірської міської ради Дніпропетровської області за заявою відповідача як власника квартири у відповідність до п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265.

Вона з відвідачем не проживала спільно близько півроку і відповідач для того, щоб створити їй незручності подав заяву про зняття її з реєстрації у належній йому квартирі. Вона не визнавалася такою, що втратила право користування спірним житлом, а тому зняття її з реєстрації за заявою відповідача не відповідає меті такого зняття. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.02.2024 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. У теперішній час відповідач вимагає від неї щоб вона залишила квартиру, оскільки вона вже не являється членом його сім`ї, хоча сам відповідач в зазначеній квартирі не проживає, а користується іншою квартирою, яку він придбав у власність у м. Вільногірськ у 2023 році.

Вона вважає, що має право користування данною квартирою після розірвання шлюбу з відповідачем, згідно із яким кореспондується її право на реєстрацію за місцем проживання у спірній квартирі, виходячи з того, що вищевказана квартира є єдиним житлом в якому вона проживає і іншого житла в Україні належного їй на праві власності або на праві користування у неї не має.

Тому просить суд визнати за нею право користування житлом у вигляді вказаної квартири, як колишнього члена власника квартири, що є підставлою для реєстрації її місця проживання уповноваженою на те особою.

Ухвалою Вільногірського міського суд Дніпропетровської області від 12.04.2024 року відкрито провадження за вказаним вище позовом, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження

Ухвалою суду від 15.05.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

В судове засідання позивач з`явилася, позов та вказані в ньому обґрунтування підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Пояснила, що вона на теперішній час проживає у спірній квартирі, іншого житла не має, квартира відповідача є двокімнатною, у якій також проживають їх з відповідачем діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач в судові засідання не з`являвся, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Третя особа в судові засідання не з`явилася, сповішена належним чином.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с. 6).

Від шлюбу мають дитій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7, 8).

Відповідно до копії договору дарування квартири від 29.03.2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_1 з 06.09.2017 по 02.02.2024 року (а.с. 12).

Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: кв. АДРЕСА_1 з 08.09.2017 року по теперішній час (а.с. 13, 14).

Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 26.02.2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 15, 16).

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотеки, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні відомості про нерухоме майно власником якого є ОСОБА_1 (а.с. 38).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Питання щодо втрати права користування особи жилим приміщенням, яке їй не належить регулюється відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 28.07.2021 року у справі № 308/6915/19 (провадження № 61-1516св20) необхідно звернути увагу, що ЖК Української РСР був прийнятий 30.06.1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Таким чином, підставою для визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування житловим приміщенням є сукупність наступних обставин: відсутність члена сім`ї в місті його проживання понад один рік; відсутність поважних причин, що б могли перешкодити останньому користуватися житловим приміщенням; відсутність іншої домовленості щодо порядку користування житлом між ним і власником житла, або інших передбачених законом правил користування житловим приміщенням.

У даній справі позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права користування житлом у вигляді спірної квартири, як колишнього члена сім`ї власника квартири, що на її думку є підставлою для реєстрації її місця проживання уповноваженою на те особою і в процесі судового розгляду встановлено, що згідно витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_1 з 06.09.2017 по 02.02.2024 року, рішення суду про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщення немає, позивач продовжує проживати у спірному житлі.

Отже, фактично позивач оспорює зняття її з реєстрації у квартирі відповідача.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Порушенням вважається такий стан субєктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права повязано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28.11.2018 року у справі № 607/6092/18 (провадження № 14-483цс18), від 05.06.2019 року у справі № 607/6865/18 (провадження № 14-212цс19), від 11.06.2019 року у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-23гс19), визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу. Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

Визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обовязком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, подібна права позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18 (провадження № 12-65гс19), від 01.08.2019 у справі № 916/1743/18.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Розглядаючи справу, суд має зясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

Разом з тим, слід зазначити, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню, якщо суд, дотримуючись принципу стадійності захисту права, дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постанові у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Тотожний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18), від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376 цс 18).

З огляду на встановлені факти, надані та досліджені докази, суд дійшов висновку, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, заявлена позивачем вимога є неналежним способом захисту.

У звязку із відмовою у задоволенні позову, згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 76-81, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом у вигляді квартири, третя особа: виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 03.06.2024 року.

Суддя І.А.Ілюшик