Справа № 559/2909/22
Провадження № 2/559/15/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року місто Дубно

Дубенський міськрайонний суд Рівненської області у складі головуючої судді Жуковської О.Ю., за участі секретаря судового засідання Окренець Д.В.,

представника позивачки - адвоката Ходака С.К.,

представниці відповідачки - адвоката Лопухович А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ходак Сергій Костянтинович, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний нотаріус Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Дубенського районного нотаріального округу Хомич Ольга Степанівна про визнання недійсним заповіту, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції учасників.

1.1. Представник позивача обґрунтовує позов тим, що 25.08.1982 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб. У період перебування у шлюбі ними було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 19.07.2022 при зверненні до відділу ЦНАП ОСОБА_1 було надано інформаційну довідку, згідно якої було виявлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , - рідна сестра померлого та яка набула право власності на квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Тимощук Л.Л. Проте державним нотаріусом оформлено право власності в порядку спадкування за ОСОБА_2 на належну і позивачці частку квартири, хоча позивачка є спадкоємцем першої черги та особою з інвалідністю І групи, що дає їй право на обов`язкову частку в спадщині після смерті чоловіка. Тому, просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію.

1.2 09.01.2023 представник позивачки адвокат Ходак С.К подав до суду заяву про зміну предмета та підстав позову. Заяву обґрунтовує тим, що при ознайомлені з матеріалами спадкової справи після смерті ОСОБА_4 було виявлено заповіт від 05.03.2020, згідно якого ОСОБА_4 все своє майно заповів своїй сестрі ОСОБА_2 , також виявлено заяву, згідно якої нібито ОСОБА_1 відмовляється від прийняття спадщини після померлого чоловіка та від частини в спільному майні подружжя. ОСОБА_1 вважає, що вказаний заповіт повинен бути визнаний недійсним, оскільки він складений та посвідчений із порушеннями, а тому є нікчемним. На момент складення заповіту ОСОБА_4 був у важкому стані та не міг самостійно пересуватися, тому не міг самостійно з`явитися до приватного нотаріуса Хомич О.С. Крім того, підпис на оспорюваному заповіті також виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою. При посвідчені заповіту не дотримано вимог Закону, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, рукописний текст та підпис виконані не ОСОБА_4 , останній не мав фізичної можливості прибути до нотаріуса, що свідчить про те, що нотаріальні дії не могли вчинятися в приміщенні нотаріуса. При оформлені права власності за ОСОБА_5 , державним нотаріусом Тимощук Л.Л. не взято до у ваги, що позивачка є спадкоємцем першої черги та особою інвалідністю І групи, що дає їй право на обов`язкову частку у спадщині після смерті чоловіка. Заповіт, складений 05.03.2020, ОСОБА_4 не складав. Заяву, згідно якої ОСОБА_1 відмовляється від прийняття спадщини після померлого чоловіка та від частини в спільному майні подружжя позивачкою не подавалась. А відмова від частки квартири, що зазначена в оспорюваній заяві про відмову від прийняття спадщини, взагалі не ґрунтується на нормах Закону. Тому, просить визнати недійсним заповіт від 05.03.2020, визнати недійсною відмову ОСОБА_1 від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 , визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію.

1.3. Представник відповідачки адвокат Лопухович А.О. подала відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову внаслідок безпідставності. У відзиві вказує, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно був рідним братом відповідачки ОСОБА_2 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 захворіла та потребувала постійного лікування, пізніше захворів і її чоловік, на лікування необхідні були кошти, вони звернулися до своєї внучки за допомогою, однак їм було відмовлено, тому вони змушені були взяти кошти в борг. У зв`язку з цим брат відповідачки з дружиною повідомили її, що мають намір продати квартиру, однак вона їх відмовила це робити. Після цього вони запропонували відповідачці, щоб вона віддала їхні борги, а брат напише на неї заповіт. При цій розмові була і позивачка, яка саме і була ініціатором оформлення заповіту. Відповідачка погодилася на таку пропозицію, віддала 2500 доларів США , які вони взяли у борг та на даний час ще має віддати 2000 доларів США. 05.03.2020 відповідачка ОСОБА_2 разом з братом ОСОБА_4 мали візит до нотаріуса, де її брат власноручно написав заповіт. Брат відповідачки дійсно важко хворів, але до останньої години свого життя був при ясній пам`яті, усвідомлював все, що відбувається та самостійно себе обслуговував та пересувався. Після смерті брата відповідачка здійснила його поховання, поставила пам`ятник на його могилі за власні кошти. Після смерті брата позивачка віддала ОСОБА_2 свою пенсійну картку, щоб вона могла купувати їй все необхідне. У серпні 2020 року на прохання позивачки ОСОБА_2 привезла до неї нотаріуса Тимощук Л.Л. , яка чітко пояснила їй зміст заяви. Позивачка власноручно в заяві написала усі відомості та підписала її. Тобто, позивачка була обізнана зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. 09.11.2020 відповідачка отримала свідоцтво на спадщину на квартиру та машину покійного брата. Через деякий час позивачка продала автомобіль та саме вона виручені кошти використала на власні потреби. Крім того, позивачка продала гараж та отримані кошти віддала внучці. Протягом 2020-2022 років відповідачка майже щодня навідувала позивачку, у всьому їй допомагала. Влітку 2022 року відповідачка знайшла роботу і пояснила позивачці, що зможе приїжджати або вранці або ввечері. Це викликало у неї незадоволення, вона забрала у відповідачки свою пенсійну картку і після цього відносини між ними погіршилися, а в подальшому остання подала даний позов. Тому вважає, що вимоги позивачки про визнання заповіту та заяви ОСОБА_1 недійсними є безпідставними, а обставини, викладені у позовній заяві надуманими.

1.4 Третя особа держаний нотаріус Тимощук Л.Л. подала до суду письмові пояснення, згідно яких вказує, що 09.11.2020 нею було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на ім`я його сестри ОСОБА_2 з дотриманням всіх вимог і норм ЦПК України. Щодо посилань позивачки, що нотаріус незаконно видала свідоцтво про право на спадщину зазначає, що 11.08.2020 нею було оформлено виклик на АДРЕСА_2 до ОСОБА_1 з метою надання консультації та посвідчення заяви про відмову від спадщини, так як вона є дружиною померлого ОСОБА_4 та особою пенсійного віку, яка має право на обов`язкову частку у спадщині. Те, що позивачка є особою з інвалідністю І групи, взнала ознайомившись з позовною заявою. Що стосується права у спільній сумісній власності, позивачка також отримала консультацію і дуже добре зрозуміла, що це означає, однак категорично відмовилася від виділення частки у спільному майні подружжя та з її слів ніяких претензій до ОСОБА_2 не мала. Всі документи були підписані позивачкою особисто, текст заяви відповідає вимогам закону, викладений чітко та зрозуміло. Про те, що власником квартири буде ОСОБА_2 позивачка дізналася від нотаріуса під час підписання заяви, тому її твердження, що вона дізналася про це 19.07.2022 не відповідають дійсності. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане нотаріусом після смерті ОСОБА_4 з дотриманням усіх вимог закону та Порядку вчинення нотаріальних дій.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі

2.1. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 30.11.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання, встановлено учасникам строки для подачі заяв по суті. 06.12.2022 було вжито заходів забезпечення позову і накладено арешт на квартиру ОСОБА_2 11.01.2023 ухвалою суду продовжено строк проведення підготовчого засідання, продовжено стороні відповідача строк для подання відзиву.

2.2 Ухвалою суду від 03.04.2023 прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції. Також ухвалою суду від 03.04.2023 у даній справі призначено почеркознавчу експертизу, на час проведення експертизи провадження зупинено. 27.07.2023 ухвалою суду провадження у справі поновлено.

2.3 Ухвалою суду від 16.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

2.4. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ходак С.К. позовні вимоги підтримав та надав пояснення, які відповідають змісту позовної заяви. Додатково вказав, що у спадковій справі, що витребувана судом, наявна заява про нібито відмову ОСОБА_1 від частини майна, яке їй належить та відмови від обов`язкової частки, однак коли саме вона була відібрана неможливо встановити. Згідно даної заяви у ній є виправлення кульковою ручкою, тому не зрозуміло, чи це «березень», чи «серпня» чи «вересня». Також вказує, що згідно п. 16.12 Правил ведення нотаріального діловодства в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, чітко обумовлюється порядок внесення якихось виправлень та поправок. Згідно даних правил, якщо є якісь виправлення чи зміни у тексті, навпроти цих виправлень повинен стояти підпис і особи, і нотаріуса. Тому, цей документ не може прийматися як доказ у справі, оскільки є такі порушення. Крім того, нотаріус, оформляючи право власності на всю квартиру, певними незаконними діями, не на підстав закону, узаконила право власності. Закон не передбачає просто відмову особи від належного їй майна, така відмова оформляється або шляхом укладення договору або шляхом прийняття тої ж спадщини. Вважає, що було допущено ряд грубих порушень, тому від своїх вимог сторона позивача не відмовляється та просить їх задовольнити у повному обсязі. Щодо висновку експерта, він для себе висновки зробив. Також вказав, що ними не оспорюється свідоцтво про право власності на автомобіль, оскільки він був дуже старий, не становить ніякої цінності.

2.5.Позивачка ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та підтримала позицію свого представника. Також пояснила, що квартира АДРЕСА_1 була оформлена на чоловіка, також у нього був автомобіль, який також був зареєстрований на чоловіка. Крім того, був гараж, який не був оформлений, ним користувався чоловік. Вказала, що заяви про відмову від частини спадкового майна вона не підписувала і їй взагалі не показували ні заяву, ні заповіт. Підтвердила, що надавала довільні зразки підпису для проведення експертизи, з висновком експерта ознайомлена, однак з ним не згідна. Також вказала, що автомобіль був проданий. Вони з чоловіком ніколи не обговорювали того, щоб їм хтось допомагав у зв`язку з їхніми хворобами, і ніхто їм не допомагав. Сестри позивачки висилали їм гроші, коли чоловіку робили операцію, її сестра дала 12 тисяч, і ще родичі чоловіка давали кошти, відповідачка у цей час була в Германії. Однак підтвердила, що коли чоловік хворів, перед його смертю, відповідачка ОСОБА_2 возила його в Рівне, на аналізи в Дубно. Коли чоловік помер, з позивачкою була її сестра. Після смерті чоловіка позивачка їздила до нотаріуса Тимощук Л.Л. , про зустріч домовилася по телефону. Їздила з онукою та шофером з їхнього будинку. Нотаріус сказала, що вона зайнята. Це було у вересні місяці 2020 року. Також був момент, що нотаріус приїздила до позивачки додому разом із ОСОБА_2 , це було 15 вересня 2020 року. Нотаріус дала позивачці якийсь папір і сказала її прочитати, так як позивачка не мала окулярів, нотаріус сама прочитала в голос заяву, що позивачка відмовляється від своєї долі у спадщині і що квартира куплена за гроші ОСОБА_4 . Позивачка сказала, що такого паперу підписувати не буде, квартира була надана їй як молодому спеціалісту, вона її не підписала. Це не була заява чи заповіт, це був просто пописаний папір. В той час її це не насторожило, бо вона хворіла, тільки виписалася з хоспіса, тому їй було все одно. З вересня 2020 року до листопада 2023 року жодних дій, щоб розібратися у цій ситуації, не вчиняла, до нотаріуса не ходила. Після смерті чоловіка за комунальні послуги за квартиру платила позивачка, рахунки приходили на ім`я чоловіка. Щодо гаража, пояснила, що у неї були матеріали на гараж, самого гаража не було, він був не закінчений. Цей гараж позивачка продала десь через рік після смерті чоловіка, так як він був особисто її. Також підтвердила, що після смерті чоловіка давала свою пенсійну картку для відповідачки ОСОБА_2 , вона платила їй комунальні послуги, позивачка їй повністю довіряла. Ситуація помінялася, коли позивачка дізналася, що квартира переоформлена на відповідачку, коли саме дізналася про це, не пам`ятає. Також позивачка не визнає заповіту, вважає, що чоловік не міг складати заповіт у четвер, а в суботу вже він помер. До дня смерті чоловік був рухомий, сам себе обслуговував, сам собі викликав швидку. В четвер покійний чоловік здавав у лікарні аналізи, з ним була ОСОБА_2 , в п`ятницю та в день смерті він не був в лікарні, лежав вдома, в суботу його забрала швидка. Підтвердила, що її чоловік ніколи не хворів психічними захворюваннями.

2.6. Представник відповідачки адвокат Лопухович А.О. в судовому засіданні надала пояснення, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву, додатково вказала, що ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Вказала, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був рідним братом відповідачки. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 хворіла на важку хворобу, потребувала постійного лікування і брат відповідачки її лікував, змушений був взяти кошти у борг. Незадовго до своєї смерті ОСОБА_4 дізнався, що сам хворіє і йому також необхідні були кошти на лікування, який у подружжя не вистачало. У зв`язку з цим, вони зверталися до своєї внучки, однак та відмовилася допомогти. Тоді вони вирішили продати свою трикімнатну квартиру та купити однокімнатну відразу оформити право власності на цю однокімнатну квартиру на ОСОБА_2 , решту коштів віддати у рахунок боргу та витратити на лікування. Крім того, між ними була домовленість, що ОСОБА_2 їх буде підтримувати, допомагати у всьому до самої смерті. ОСОБА_2 відмовила це робити, просила жити у своїй квартирі. Після цього, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 запропонували, щоб відповідачка віддала за них борги, а брат напише на неї заповіт. Це рішення було прийняте разом з позивачкою і вона сама на цьому наполягала. ОСОБА_2 віддала борг у розмірі 2500 доларів США. 05 березня 2020 року ОСОБА_2 разом з братом пішли до нотаріуса, де ОСОБА_4 особисто склав заповіт на все майно на ОСОБА_2 , знаючи, що лише вона догляне його до смерті, а також догляне ОСОБА_1 і та не залишиться сама. Про те, що ОСОБА_4 їздив до нотаріуса позивачка знала. ОСОБА_4 дійсно хворів, але до останньої години свого життя він був при ясній пам`яті, самостійно себе обслуговував, у день своєї смерті він самостійно робив виклик швидкої допомоги, називав свої дані і адресу. Після смерті брата, ОСОБА_2 здійснила обряд поховання та поставила за власні кошти пам`ятника. Після смерті чоловіка, ОСОБА_4 віддала для ОСОБА_2 свою пенсійну картку, щоб та могла купувати їй все необхідне за першим її проханням. Між ОСОБА_2 та позивачкою булла домовленість про те, що ОСОБА_2 догляне її до смерті і позивачка буде продовжувати проживати у квартирі, яка вже належала відповідачці. У серпні 2020 року на прохання позивачки ОСОБА_2 привезла до неї нотаріуса Тимощук Л.Л. і нотаріус чітко пояснила позивачці зміст заяви і просила її прочитати, однак ОСОБА_1 відмовилася її читати і лише запитала, де підписати. При цьому нотаріус пояснила, що так не можна, необхідно дотриматися процедури, що має бути все таки прочитана ця заява. Також позивачка вказала, що вона у боргу перед ОСОБА_2 , дуже їй довіряє і більше нікого в неї не має. Після цього, ОСОБА_4 підписала цю заяву. Посилання позивача, що у заяві наявні виправлення зазначила, що дійсно, виправлення є, але якщо є помилка у даті, то у тексті заяви зазначено «11 серпня 2020 року». Крім того, дана заява зареєстрована у журналі реєстрації, де також вказана дата «11 серпня 2020 року». Тому вважають, що під час підписання заяви позивачка все розуміла, все було їй пояснено і з цих підстав ВСУ неодноразово вказував, що наявність виправлень або описок у заповітах або заявах не впливають на їх дійсність і не свідчать про порушення порядку їх посвідчення. Факт підписання позивачкою заяви, а заповіту ОСОБА_4 було доведено також висновком експерта за результатами почеркознавчої експертизи, на яку сама ОСОБА_1 збирала вільні зразки підпису покійного чоловіка і надавала свої зразки в суді. Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 отримала 09 листопада 2020 року і було видано два свідоцтва: одне - на квартиру, інше - на автомобіль. Через деякий час ОСОБА_1 продала т/з, хоча й знала, що він оформлений на ОСОБА_2 . Кошти за автомобіль у сумі 900 доларів позивачка віддала свої внучці. Також позивачка продала гараж, а виручені кошти у сумі 2500 доларів віддала для внучки. ОСОБА_2 , хоч і була спадкоємцем майна, але на ці кошти не претендувала, бо вони не охоплювались їх домовленістю, адже з покійним братом та його дружиною-позивачкою було узгоджено, що сестрі ОСОБА_2 залишається квартира. Протягом 2020-2022 років ОСОБА_2 щодня відвідувала ОСОБА_1 , виконувала всі прохання на першу її вимогу, платила комуналку, купувала ліки і їжу, доглядала. Але влітку 2022 року відповідачка знайшла роботу і відносини зіпсувались, вона не могла вже так доглядати ОСОБА_1 як раніше, але та спокійно продовжує проживати в квартирі, як і було домовлено.

2.7. Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала позицію свого представника, проти позовних вимог заперечила. Додатково пояснила, що 05 березня 2020 року вранці вони з братом їздили в лікарню поздавали аналізи, потім він відпочив і десь в 16:00 год. вони поїхали до нотаріуса та там склали заповіт. Вона були присутня в конторі нотаріуса, бачила брат ставив підпис. Більше нікого з ними не було в тому приміщенні, лише вона, нотаріус та ОСОБА_4 . Щодо заяви про відмову від спадщини пояснила, що це якраз ОСОБА_1 була ініціатором, щоб вона привезла до неї нотаріуса. Це було в першій половині дня, відбувалося у квартирі в кімнаті ОСОБА_1 , нотаріус Тимощук Л.Л. наполягала, що заява має бути прочитана і вголос зачитала заяву про відмову від спадкового майна. ОСОБА_1 була зі всім згідна та наголошувала, що не хоче, щоб у квартирі було дві хазяйки, не хотіла зайвих витрат, і підписала заяву. Бачила особисто як ОСОБА_1 ставила свій підпис. Також підтвердила, що між нею та подружжям ОСОБА_1 була домовленість, яка була виконана у повному обсязі, і про яку було зазначено вище. Про цю домовленість може підтвердити багато людей. Сама спершу не хотіла ніякої домовленості, оскільки вона знала, що є внуча, і з чоловіком й так допомагали брату, оплачували лікування, і внучці би його допомагали. Але вони, ОСОБА_1 , наполягали, щоб відповідачка успадкувала цю квартиру. Між ними завжди були хороші відносини, і вона до останнього була з братом, після його смерті 2,5 роки доглядала його жінку, а зараз виявляється, що і ніби підписи ніхто ніякі не ставив, в шоці від усього цього. Чому все так сталося на даний час не знає. Щодо її перебування у Німеччині пояснила, що їздила туди на короткі терміни, до місяця часу, і це було ще до смерті брата. При цьому, коли вона була за кордоном, її чоловік завжди був на місці та допомагав її брату. Щодо організації похорону брата вказала, що похорон був зроблений і за кошти, які приносили люди, і що не хватало, то дала вона сама - дала ОСОБА_1 500 євро.

2.8. Третя особа держаний нотаріус Хомич О.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона дійсно посвідчувала заповіт від ОСОБА_4 . У нотаріусів є ряд питань, які обов`язково задають заповідачам при складані заповіту, це в першу чергу «чи на вас ніхто не тисне та чи це свідомо вчиняєте?», по друге завжди запитують, чи людина сама може підписатися та чи розуміє, що саме підписує. Якщо людина сама не пише, їй пояснюють, що заповіт потрібно посвідчувати при свідках із підписантом, а якщо є тиск з боку інших осіб, то такий заповіт не посвідчується. Якщо все добре, нотаріус посвідчує заповіт та при людині вносить його до реєстру. В даному випадку, якщо заповіт посвідчений, ніякого тиску не було. Вказана нотаріальна дія відбувалася у приміщенні кабінету, в кінці дня, точної дати не пам`ятає. Під час посвідчення заповіту нотаріус спілкується з людиною один на один і безпосередньо при посвідченні даного заповіту була лише вона та заповідач ОСОБА_4 , більше нікого не було. Також вказала, що не на усіх документах допускається внесення виправлень чи закреслень. В даному випадку, якби було якесь закреслення чи виправлення на заповіті, вона б надала людині інший бланк. Якщо все таки вносяться у документи якісь виправлення, нотаріус керується Порядком вчинення нотаріальних дій та зазначає «записано помилково, виправленому вірити», дата та печатка. Кожна нотаріальна дія має свій порядковий номер, вона реєструється у реєстрі нотаріальних дій і цей порядковий номер присвоюється заповіту. Також, до 2022 року велася Книга обліку і реєстрацій заповіту. Чи приходив ОСОБА_4 для посвідчення заповіт сам, чи з ним хтось був вона не пам`ятає, але дійсно чоловік був хворий, він дуже задихався. Підписати цей заповіт це була ініціатива самого ОСОБА_4 та його воля, вона в цьому переконалась. Нотаріус підтвердила, що заповіт дійсно посвідчувала вона та підписував його особисто заповідач, тому позовні вимоги щодо визнання заповіту недійсним не визнає.

2.9 Після допиту нотаріуса під час уточнюючих питань представника відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що брат її був дійсно дуже хворий, вона привела брата до кабінету нотаріуса, сама залишилася у приймальні, а коли посвідчувався заповіт, двері у приймальну були закриті. Але вони там були лише в трьох загалом, тож знала, що підпис поставив брат.

2.10. Будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_9 суду пояснив: ОСОБА_1 є його тіткою, а ОСОБА_2 є дружиною його батька. Підтвердив, що його батько та його дружина ОСОБА_2 доглядали ОСОБА_1 , з якого часу точно не пам`ятає, мабуть коли вже захворів ОСОБА_4 , пам`ятає, що возив батька в лікарню, коли ОСОБА_4 зробили операцію. Після того постійно допомагали, свідок сам допомагав транспортом, домовлявся з лікарями. З ОСОБА_4 свідок бачився, як він був живий, вони зустрічалися на свята. Потім він помер. І чомусь виникла така ситуація, що з відповідачки зробили якусь аферистку. У ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була домовленість, що батьки мали доглянути ОСОБА_1 , розібратися з їхніми боргами, також була заборгованість за комунальні послуги, а в замін брат матері заповів їй квартиру, хоча за ту квартиру ніхто не тримався та не боровся. Ця домовленість була в силі десь перших два роки, ОСОБА_2 купувала ліки, продукти, все необхідне, а потім ОСОБА_1 сказала, що її хочуть обдурити та подала в суд. Свого брата ОСОБА_2 доглядала від моменту захворювання і до його смерті. Підтвердив, що після смерті ОСОБА_4 його батько сплачував ОСОБА_1 комунальні послуги, особисто підвозив батька і той сплачував 2000 грн. за кооператив, тож бачив це, були і інші борги.

2.11. Будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_12 суду пояснив: він є чоловіком відповідачки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 приходиться йому дружиною шваґра. Вказав, що його швагро ОСОБА_4 доглядав свою дружину ОСОБА_1 , яка вже 10 років хворіє на рак, а потім сам захворів та сам потрапив на операцію. Сам особисто їздив з ним та був присутнім, коли йому робили операцію, бігав, купував медикаменти, не вистачило грошей, то всі родичі зібралися і допомогли. В цей час дружини не було, була за кордоном. Коли ОСОБА_2 приїхала, ОСОБА_4 сказав, що хоче, аби вона їх з дружиною доглянула. ОСОБА_2 сказала, що у них є внучка, яка може їх доглянути, але ОСОБА_4 сказав, що та навіть до них не телефонує. ОСОБА_2 сказала, що і так їх догляне, нічого їй не треба, але ОСОБА_4 наполіг, що хоче написати на неї заповіт. ОСОБА_1 також була при цій розмові і теж хотіла, щоб ОСОБА_2 їх доглянула. ОСОБА_4 написав заповіт на сестру на свою частину майна, а ОСОБА_1 також відмовилася від своєї частини та сказала, що все має бути ОСОБА_2 , бо в хаті має бути одна хазяйка. Після смерті ОСОБА_4 вони з дружиною два роки їздили до ОСОБА_1 , доглядали та допомагали їй по першому дзвінку, було таке, що приїжджали по два рази на день. Поставили ОСОБА_4 пам`ятник, прибирають могилу. Все було добре десь до повномасштабної війни, потім почалися якісь чутки і ОСОБА_2 запитала ОСОБА_1 , що її не влаштовує. А потім був цей позов.

2.12. Свідок ОСОБА_13 надала суду пояснення наступного змісту: ОСОБА_2 є її подругою та сусідкою, а ОСОБА_1 знає, як дружину брата ОСОБА_2 . Пояснила, що ОСОБА_4 позичав у неї гроші на лікування дружини ОСОБА_1 , а саме: 2000 доларів на останню операцію ОСОБА_1 . Це були близько 4 років тому. Кошти він не повернув, борг віддала їй саме ОСОБА_2 вже після смерті ОСОБА_4 , десь за рік чи півтора. У них була така домовленість, що ОСОБА_4 продасть квартиру, купить меншу, а із залишку коштів віддасть борги. Але щось у них не вийшло продати, тоді вони мали якісь домовленості з ОСОБА_2 , що вона мала повернути борг, а їй залишиться квартира. Про це їй особисто повідомила ОСОБА_1 по телефону і після цього через деякий час ОСОБА_2 справді віддала кошти. Договір позики не оформляли, це була просто усна домовленість. Коли ОСОБА_2 віддавала гроші, то не питала, звідки вона їх взяла.

2.13. Свідок ОСОБА_16 надала суду показання наступного змісту: вона є братова ОСОБА_2 , старшого брата дружина, з ОСОБА_1 вони невістки. Якось вона спілкувалася по телефону з ОСОБА_1 і запитала її, чого вона подала до суду і нащо переписувала на ОСОБА_2 свою частину квартири. Вона сказала, що була тоді «невміняєма», після похорону ОСОБА_4 , не знала що робила, і всякими прокльонами говорила, щоб «всі ті Циганюка виздихали». Всі ОСОБА_1 помагали, до неї вона також приїжджала, та просила позичити 400 Євро, але у неї стільки не було, то дала для ОСОБА_1 лише 200 Євро, і по цей час вона їх не віддала. ОСОБА_4 правильно зробив, що переписав майно на ОСОБА_2 , бо вона порядна. Чи було відомо ОСОБА_1 про таке рішення чоловіка - не знає. З ОСОБА_1 підтримувала зв`язки та спілкувалася ще деякий час, питала як її здоров`я, бо знає, що та хворіє. На даний час вони знаходяться у неприязних стосунках, з грудня 2023 року не спілкуються.

2.14. Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_19 суду пояснила, що ОСОБА_1 та покійного ОСОБА_4 знає з 2003 року, це її сусіди. Дійсно, будинок, у якому вони проживають є кооперативним, вони були членами кооперативу та сплачували внески. З ОСОБА_2 вже більше знайомі, як помер ОСОБА_4 , до смерті ОСОБА_4 бачила її дуже рідко. За те, що ОСОБА_4 хоче переписати квартиру на ОСОБА_2 ніколи не чула, колись була така мова, що він хоче переписати майно на свою внучку. З ОСОБА_1 та її покійним чоловіком вони живуть на одній площадці, підтримували один одного, спілкувалися кожного дня, і ОСОБА_4 говорив, що хоче переписати квартиру на внучку. Вже 4 роки день-у-день вранці у ОСОБА_1 , бо та хворіє, а вона їй робить уколи. Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 приходила до ОСОБА_1 , вранці приносила продукти, зразу десь років півтора-два виконувала її прохання.

2.15. Свідок ОСОБА_21 надав суду показання наступного змісту: ОСОБА_1 знає з 1980 року, з дня утворення кооперативу, вони є сусідами. Житло, у якому вони живуть, це будівельний кооператив, спочатку називався « Іква », пізніше перейменований в « Молодіжний ». ОСОБА_1 була членом кооперативу з першого дня його утворення та сплачувала пайові внески. На даний час їхній будинок відноситься до ЖБК, кожен член кооперативу платить членські внески. На думку свідка, ОСОБА_1 платить ці внески, так як на неї записано право власності, хоча особисто цього не бачив. Знає, що ОСОБА_1 хворіє, хто допомагав їй з лікуванням не знає. ОСОБА_4 був також його сусідом. Перед його смертю мови щодо квартири у них не було, нічого про це не знає. ОСОБА_2 знає як сестру померлого ОСОБА_4 , бачив перший раз на ювілеї у ОСОБА_4 в кооперативі. Вони - ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_24 приїжджали до ОСОБА_4 , як той ще був живий, часто приїжджали з до ОСОБА_1 , провідували її. Він особисто бачив як вони приїжджали, спілкувався з ними, на які теми вже не пам`ятає. Також приїжджала до них внучка ОСОБА_25 , невістка приходила.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

3.1 Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.08.1982, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.9).

3.2 Рішенням Дубенської міської ради народних депутатів Рівненської області затверджено та зареєстровано житлово-будівельний кооператив « Іква ». Згідно списку членів ЖБК «Іква» ОСОБА_1 була учасником вказаного ЖБК та вносила грошові внески за квартиру. Таким чином, у період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Дубенської міської ради від 25.10.2010 (а.с.7, 13-19).

3.3 Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААБ №513102, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І-Б групи з 01.08.2019 та потребує часткового стороннього догляду (а.с.10).

3.4 Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

3.5 З наданої Першою Дубенською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи №83/2020, заведеної після смерті ОСОБА_4 , встановлено, що останній є рідним братом відповідачки, ОСОБА_2 (а.с.30 зворот, 31).

3.6 За життя, 05.03.2020 ОСОБА_4 залишив заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що буде йому належати на день смерті і нащо він матиме право, заповідає своїй сестрі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Хомич О.С. та зареєстровано в реєстрі за №198. У графі «підпис» наявний підпис та від руки написано « ОСОБА_4 » (а.с.29).

3.7 11.08.2020 ОСОБА_2 звернулася у Першу Дубенську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25 зворот).

3.8 Згідно нотаріально посвідченої заяви, в якій в лівому верхньому кутку складно зрозуміти, що це за місяць написано від руки - серпень чи вересень, однак знизу зліва надруковано «Одинадцятого серпня дві тисячі двадцятого року. Підпис» і стоїть підпис « ОСОБА_1 » та повністю зазначено прописом прізвище, ім`я і по батькові « ОСОБА_1 », що також міститься у матеріалах спадкової справи №83/2020, ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_4 , на видачу свідоцтва про право власності на частину в спільному майні подружжя не претендує. ОСОБА_1 відмовилася від обов`язкової частки у спадщині, передбаченої ст. 1241 ЦК України, не е заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 . Нотаріусом роз`яснено, що відмова може бути відкликана протягом строку, наданого для прийняття спадщини. У останньому абзаці заяви зазначено, що текст заяви ОСОБА_1 особисто осмислено, зміст її зрозумілий, відповідає її волі, є прийнятним в повному обсязі, та особисто нею підписаний. Надруковано дату саме «Одинадцятого серпня дві тисячі двадцятого року» і на звороті заяви, що зареєстрована в реєстрі під №275 (а.с.26).

3.9 09.11.2020 держаним нотаріусом Тимощук Л.Л. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за №377. Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому (а.с.47 зворот, 48).

3.10 09.04.2021 ОСОБА_2 звернулася у Першу Дубенську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на легковий автомобіль Audi 80, 1986 року випуску та 09.04.2021 отримала свідоцтво про право на спадщину на вказане майно (а.с.51 зворот).

3.11 Згідно висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №2064 від 21.07.2023 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі «підпис» у заповіті, складеному 05.03.2020 від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Хомич О.С. та зареєстровано в реєстрі за №198, виконаний ОСОБА_4 . Рукописний текст: «Заповіт прочитаний мною в голос та власноручно мною підписаний» у заповіті, складено 05.03.2020 від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 який посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Хомич О.С. та зареєстровано в реєстрі за №198, виконаний ОСОБА_4 . Підпис «Циганюк» і рукописний запис « ОСОБА_1 » в графі «підпис» у заяві від 11 серпня 2020 року, посвідченої державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Л.Л. та зареєстрованої в реєстрі №275, виконаний ОСОБА_1 . Згідно Акту №1 попереднього розрахунку вартості виконання висновку експерта від 19.05.2023 та Акту №2 здачі-приймання висновку експерта від 21.07.2023, вартість експертизи становить 15055,74 грн. При цьому судовий експерт Гуменюк С.Ф. має стаж експертної роботи 22 роки, була попереджена про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України та досліджувала оригінали заповіту ОСОБА_4 від 05.03.2020 та заяви ОСОБА_1 від 11.08.2020, експериментальні зразки підпису відбирались у ОСОБА_1 в приміщенні Дубенського міськрайонного суду згідно ухвали суду, а вільні зразки підписів сторона позивача надала за власним вільним вибором. Вартість експертного дослідження 15055,74 грн. (а.с.134-153).

IV. Норми права, які застосував суд.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст. 1235 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України . Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

За вимог ч. 1 ст. 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (правова позиція Верховного суду, викладена у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 515/1104/17).

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 р. у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, особа під час складення заповіту перебуває у стані «фактичної недієздатності». При цьому слід врахувати, що в контексті ч. 1ст. 225 ЦК заповідач має страждати тяжким психічним розладом, а не будь-якою іншою хворобою. Сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач систематично хворів, перебував у нестабільному стані здоров`я, не міг себе самостійно обслуговувати, не є підставою для висновку про те, що особа страждала таким розладом здоров`я, який би впливав на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, і який би позбавив його можливості вільно і свідомо висловити свою волю.

Отже, закон не пов`язує наявність не психічної хвороби із нездатністю особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Перебування заповідача у хворобливому, навіть тяжкому стані, не є безумовною підставою для визнання заповіту недійсним.

Суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.

Оскільки заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином фізичної особи, що полягає в її особистому розпорядженні на випадок своєї смерті, та яке відповідає внутрішній волі самого заповідача, то при складанні заповіту заповідач керується виключно своїми міркуваннями та інтересами та не має обов`язку брати до уваги ні думку спадкоємців, зазначених у заповіті, ні інших сторонніх осіб.

Частиною першою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із частиною другою статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Верховний Суд зазначає, що суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини існує в межах строків, установлених статтею 1270 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Отже право на відмову від прийняття спадщини існує у спадкоємця лише в межах строку, встановленого для прийняття спадщини, після закінчення якого відмова не допускається і поновлення цього строку законом не передбачено.

Статтею 1274 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь.

Згідно із частиною першою статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Відповідно ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Спадкоємець може відмовитись від отримання свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку, подавши до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву.

Якщо спадкоємець, який має право на обов`язкову частку у спадщині, не прийме спадкове майно у встановлений законом строк чи відмовиться від спадщини, майно успадковується спадкоємцями за заповітом.

Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Як зазначено в ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 №916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України.

У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7).

Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд.

Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо.

Відповідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства відносяться справедливість, добросовісність та розумність.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2018 року в справі №338/180/17, добросовісність розуміється як стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), що ґрунтується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

V. Мотивована оцінка і висновки суду.

5.1. Між сторонами виник спір з приводу спадкування за заповітом. ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, за яким заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Позивач як на підставу недійсності заповіту, складеного ОСОБА_4 05.03.2020, посилається, на те, що останній дуже хворів, хвороба впливала на його психічний стан і він не міг з`явитися до нотаріуса та підписати заповіт, про що в судовому засіданні також вказував представник позивача. Однак, під час розгляду справи, судом встановлено, що волевиявлення ОСОБА_4 спрямоване на передачу спірного нерухомого майна саме ОСОБА_2 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 05 березня 2020 року, було вільним, тобто відповідало його волі. Цей факт підтвердила в судовому засіданні приватний нотаріус Хомич О.С, яка вказала, що вона дійсно посвідчувала заповіт та підписував його особисто заповідач у кабінеті нотаріуса, а вона перед тим переконалась, що це його справжня воля. Зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України при посвідченні заповіту від 05 березня 2020 року нотаріусом заповідачу було роз`яснено. Заповіт містить позначення, що його прочитано вголос та підписано власноручно ОСОБА_4 , дієздатність якого нотаріусом перевірено. Позиція позивача, що ОСОБА_4 не міг підписати та не підписував оспорюваний заповіт, повністю спростована висновком експерта №2064 від 21.07.2023 за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи. Отже, ОСОБА_4 реалізував своє право на заповіт, вимоги щодо форми якого при його посвідченні було дотримано.

5.2. Судом встановлено, що ОСОБА_4 до останньої години свого життя був при ясній пам`яті, самостійно себе обслуговував та пересувався, що також визнається стороною позивача у справі. Разом з тим суд зауважує, що сама собою обставина, що заповіт складений у період, коли заповідач хворів, не є підставою для висновку, що він був позбавлений можливості вільно і свідомо висловити свою волю. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_27 вказали, що за життя ОСОБА_4 мав намір написати на відповідачку заповіт, для ОСОБА_2 залишалась квартира ОСОБА_1 , а вона повинна була віддати їх борги, догледіти їх з дружиною до смерті, між ними була свого роду усна домовленість про це, що він і зробив. Доказів протилежного, що це була не воля ОСОБА_4 . саме таким чином розпорядитись майном, позивачка в порядку статті 81 ЦПК України суду не надала. Натомість свідок ОСОБА_16 підтвердила, що ОСОБА_1 потребувала коштів, свідок ОСОБА_27 підтвердила, що борг покійного на лікування ОСОБА_1 віддавала саме спадкоємець ОСОБА_2 вже після його смерті, а свідки сусіди ОСОБА_19 і ОСОБА_28 підтверджують, що подружжя ОСОБА_2 доглядало позивачку ОСОБА_1 певний період часу після смерті спадкодавця. Крім того, сама позивачка ОСОБА_1 визнає, що передала пенсійну картку для ОСОБА_2 , яка їй допомагала. З сукупності досліджених доказів з`ясовано, що цей період, коли ОСОБА_2 доглядала ОСОБА_1 після смерті спадкодавця, тривав від 07.03.2020 і приблизно до середини літа 2022 року. Право власності на автомобіль покійного ОСОБА_2 оформила за собою через 13 місяців після смерті спадкодавця - 09.04.2021, але транспортний засіб було продано позивачкою ОСОБА_1 , яка і розпорядилась вирученими коштами на власний розсуд та не просить суд скасувати це свідоцтво про право на спадщину, що також опосередковано свідчить про правдивість версії саме сторони відповідачки. Тобто, існування цієї усної домовленості між покійним ОСОБА_4 , позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 підтверджується сукупністю доказів, що додатково свідчить про вільну волю спадкодавця і усвідомлення позивачкою того, що відбувалось впродовж достатньо тривалого терміну в понад два роки.

5.3 Щодо визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, вчиненої ОСОБА_1 , суд зазначає наступне. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У даній справі судом встановлено, що 11.08.2020 державним нотаріусом Тимощук Л.Л. було посвідчено заяву ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини, про що зроблено запис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 11.08.2020, при цьому нотаріус виїжджала до ОСОБА_1 додому, а остання розуміла суть заяви та її наслідки. Усі документи підписані особисто ОСОБА_1 , що підтверджується не лише письмовими поясненнями нотаріуса Тимощук Л.Л., а в категоричній формі встановлено висновком почеркознавчої експертизи. Нотаріусом дотримано порядок посвідчення оспорюваної заяви, тоді як доказів того, що заява про відмову від спадщини, в тому числі і від частки у спільному майні подружжя, і від обов`язкової частки, не відповідала волі позивачки, матеріали справи не містять. Той факт, що позивачка вносила кошти за квартиру як член кооперативу, не свідчить, що квартира була її особистою власністю. Квартира була придбана в шлюбі ОСОБА_1 , оформлена на покійного ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 не заявляла позову про визнання квартири її особистою власністю. В цій ситуації квартира за загальним правилом відносилась до спільного майна подружжя. Однак, ОСОБА_1 нотаріально відмовилась від часток як у спільному майні подружжя, так і обов`язкової. Загалом, суд зауважує, що позиція позивачки, яка заявляла і що взагалі не підписувала заяву, і що нотаріус до неї не приїжджала, і що нотаріус приїжджала з ОСОБА_2 , але вона не розуміла, що відбувається, однак одночасно називає дату події 15.09.2020, - не узгоджується із загальним принципом добросовісності цивільних правовідносин. Обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 спростоване висновком судового експерта, виконаним на її ж замовлення.

5.4 Суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що оспорювана заява про відмову ОСОБА_1 від часток у спадковому майні не може прийматися як доказ у справі через наявні у ній виправлення і тому ж підлягає визнанню недійсною, оскільки текст заяви відповідає вимогам закону, викладений чітко та зрозуміло. А виправлена кульковою ручкою назва місяця заяви, з якого складно зрозуміти це «вересень» чи «серпень», розцінюється судом як механічна помилка, описка, бо надруковано в цій же заяві дату буквенно «одинадцяте серпня дві тисячі двадцятого року» і на лицьовій, і на зворотній сторінці заяви. І документ зареєстровано в реєстрі реєстрації нотаріальних дій 11.08.2020 під номером 275, тому це фізично не міг бути вересень місяць 2020 року, що ще не настав. При цьому, складно прочитати назву місяця саме зліва в реквізитах заяви, а не тексті, що не може слугувати підставою для визнання заяви недійсною чи кваліфікації її як нікчемного правочину, оскільки не є тим порушенням, яке впливає на форму та посвідчення заяви.

5.5. За таких обставин суд висновує, що позовні вимоги щодо визнання недійсними заповіту ОСОБА_4 та заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 необґрунтовані, тому відмовляє в їх задоволенні за безпідставністю.

5.6 Одночасно позовна вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину є похідною від вищезазначеної вимоги про визнання недійсним заповіту, у задоволенні якої суд відмовив. Це обумовлює висновок суду про відсутність підстав для задоволення і цієї похідної позовної вимоги.

5.7 Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовним вимог повністю, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідачки судового збору в дохід держави. Питання стягнення інших судових витрат судом не вирішувалось. В разі необхідності, це буде вирішено додатково в порядку п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 207, 225, 1216-1218, 1223, 1234-1236, 1247, 1248, 1257, 1270, 1275, 1296 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Ходак Сергій Костянтинович, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: державний нотаріус Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Дубенського районного нотаріального округу Хомич Ольга Степанівна про визнання недійсним заповіту, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного тексту судового рішення - 05 грудня 2024 року.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник позивача: адвокат Ходак Сергій Костянтинович, адреса вул. Забрама, 6, м. Дубно, Рівненської області, електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_6

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса проживання АДРЕСА_3 ,ПНОКПП НОМЕР_4 .

Представниця відповідачки: адвокат Лопухович Алла Олександрівна, адреса вул. Д.Галицького, 12, м. Дубно, Рівненської області, РНОКПП НОМЕР_5 , електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) Державний нотаріус Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Людмила Леонідівна, адреса вул. Мирогощанська, 52, м. Дубно Рівненська область, електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_8 ;

2) Приватний нотаріус Дубенського районного нотаріального округу Хомич Ольга Степанівна, адреса вул. Д.Галицького, 26, м. Дубно Рівненська область, електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_9

Суддя О.Ю. Жуковська