УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 199/5349/22

провадження № 61-15163ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу

Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

та скасування постанов, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Лозівського відділу державної виконавчої служби

у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та скасування постанов, заінтересована особа -

ОСОБА_2 , у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Скарга мотивована тим, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2022 року стягнуто щомісяця з нього

на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на особу відповідного віку до закінчення навчання у навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області» у разі продовження навчання - до закінчення терміну навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років, починаючи стягнення

з 08 серпня 2022 року.

На підстави заяви ОСОБА_2 від 21 березня 2023 року Лозівський відділ державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Лозівський

ВДВС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) відкрив виконавче провадження № НОМЕР_2 із примусового виконання виконавчого документа № 199/5349/22, виданого

Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 22 лютого

2023 року.

09 травня 2023 року головний державний виконавець Лозівського ВДВС

у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Павленко О. М. прийняв постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка направлена

до Військової частини НОМЕР_1 , де він отримує дохід.

Постановою державного виконавця Павленко О. М. від 23 червня 2023 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_2 у зв`язку із закінченням передбаченого законом строку для такого виду стягнення.

Станом на 23 червня 2023 року заборгованість за аліментами відсутня, у зв`язку

з чим за місцем роботи боржника та проходження військової служби державний виконавець направив вимогу про повернення без виконання постанови

про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 09 травня 2023 року.

Крім того, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про примусове виконання виконавчого документа № 199/5349/22 державний виконавець 26 березня

2024 року сформував повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу ОСОБА_2 без прийняття до виконання відповідно до статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження щодо якого ухвалено постанову про його закінчення не може бути розпочате знову

(в цьому випадку виконавчий документ перебував на виконанні у відділі

і державний виконавець ухвалив постанову про закінчення виконавчого провадження згідно з пунктом сьомим статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

03 квітня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Лозівського ВДВС із заявою

про примусове виконання виконавчого документа № 199/5349/22.

За результатами розгляду такої заяви 12 квітня 2024 року державний виконавець Кучеренко С. В. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_3 щодо примусового виконання виконавчого листа № 199/5349/22 від 22 лютого 2023 року та ухвалив постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яке направлено до Регіональної філії «Південна залізниця»

АТ «Українська залізниця», де боржник отримує дохід.

Із урахуванням наведених обставин заявник вважає, що дії державного виконавця Кучеренко С. В., які виразились у повторному відкритті провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 199/5349/22 від 22 лютого

2023 року є протиправними, незаконними та такими, що порушують його права

та інтереси, оскільки державний виконавець протиправно не врахував, що станом на 23 червня 2023 року ОСОБА_2 припинив навчання у навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області». Станом на 23 червня 2023 року, дату закінчення навчання в навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області», ОСОБА_2 не надав документів, які б свідчили

про безперервне продовження навчання у вказаному навчальному закладі. Надана ОСОБА_2 довідка з іншого навчального закладу -Українського державного університету залізничного транспорту, на думку скаржника, породжує інший спір, який має розглядатися в рамках нового позовного провадження щодо стягнення аліментів на період навчання.

У зв`язку з припиненням ОСОБА_2 навчання у навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області» 23 червня 2023 року право на отримання аліментів також припинилося, що узгоджується з положеннями частини другої статті 199 СК України.

Водночас скаржник вважав, що поновлення навчання надає право стягувачу

(за умови недосягнення 23-річного віку) звернутися з новим позовом до суду

про стягнення аліментів, у рамках якого розглядається доцільність утримання повнолітньої дитини, яка навчається, за нових умов та обставин.

На підставі викладено ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконними дії державного виконавця Кучеренко С. В. щодо відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 від 12 квітня 2024 року з примусового виконання виконавчого листа № 199/5349/22, виданого 22 лютого 2023 року

Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення

з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/4 частини

від заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на особу відповідного віку до закінчення навчання у навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області» у разі продовження навчання - до закінчення терміну навчання, але не більше ніж до досягнення

ним 23-х років, починаючи стягнення з 08 серпня 2022 року;

- визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 від 12 квітня 2024 року, ухвалену державним виконавцем Кучеренко С. В. про стягнення з ОСОБА_1 аліментів

у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу щомісячно, на користь ОСОБА_2 ,

який продовжує навчання, на підставі виконавчого листа № 199/5349/22,

виданого 22 лютого 2023 року Амур-Нижньодніпровським районним судом

м. Дніпропетровська;

- визнати незаконною та скасувати постанову про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження від 12 квітня 2024 року

у ВП № НОМЕР_3, ухвалену головним державним виконавцем державного виконавця Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кучеренко С. В.;

- визнати незаконною та скасувати постанову про звернення стягнення

на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 12 квітня

2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, ухвалену державним виконавцем Кучеренко С. В.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 10 червня 2024 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволені скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що заявник не довів належними

та допустимими доказами викладені в скарзі обставини, на які він посилається.

08 листопада 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у цій справі, в якій заявник, посилаючись а неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 09 жовтня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Підставою касаційного оскарження ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права

та порушення норм процесуального права.

Вказує, що оскаржувані судові рішення є необґрунтованими, незаконними

та таким, що ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20347/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що державний виконавець Кучеренко С. В. порушив вимоги статей 40, 41 Закону України «Про виконавче провадження»

та наявну заборону щодо неможливості повторного відкриття виконавчого провадження, щодо якого ухвалено постанову про його закінчення. Процедура поновлення виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 199/5349/22 від 22 лютого 2023 року не дотримана, похідним

від чого є неправомірність постанови про відкриття виконавчого провадження

№ НОМЕР_3.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

у цій справі.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Виходячи з матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд доходить висновку, що скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним

і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 16 листопада 2022 року стягнуто щомісяця з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на особу відповідного віку до закінчення навчання у навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області» у разі продовження навчання - до закінчення терміну навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років, починаючи стягнення

з 08 серпня 2022 року.

На підстави заяви ОСОБА_2 від 21 березня 2023 року Лозівським ВДВС відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 із примусового виконання виконавчого документа № 199/5349/22, виданого Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року, про стягнення

з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліментів у розмірі 1/4 частини

від заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до закінчення навчання у навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області» у разі продовження навчання - до закінчення терміну навчання, але не більше ніж до досягнення

ним 23-х, років, починаючи стягнення з 08 серпня 2022 року.

09 травня 2023 року державний виконавець Павленко О. М. ухвалив постанову

про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка направлена до Військової частини НОМЕР_1 .

Постановою державного виконавця Павленко О. М. від 23 червня 2023 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_2 у зв`язку із закінченням передбаченого законом строку для даного виду стягнення.

Станом на 23 червня 2023 року за місцем роботи боржника та проходження військової служби державний виконавець направив вимогу про повернення

без виконання постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 09 травня 2023 року.

03 квітня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Лозівського ВДВС із заявою

про примусове виконання виконавчого документу № 199/5349/22.

За результатами розгляду цієї заяви 12 квітня 2024 року державний виконавець Кучеренко С. В. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_3 щодо примусового виконання виконавчого листа № 199/5349/22 від 22 лютого 2023 року та ухвалив постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яке направлено РФ «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця», де боржник отримує дохід.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах

2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, третьою статті 406 ЦПК України передбачено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку

у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються

у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби,

їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією

або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права

чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно

і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність

і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої

і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій

та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина,

які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 Сімейного кодексу України).

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той із батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина,

які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 Сімейного кодексу України).

Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка,

син, які продовжують навчання.

Період навчання - це будь-яка частина освітньої програми з вищої освіти, оцінена

і документально підтверджена, яка, не становлячи повного курсу навчання

за програмою, є істотним здобутком знань чи навичок (Порядок визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти, затверджений наказом Міністерства освіти і науки України від 05 травня 2015 року № 504 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 травня 2015 року

за № 614/27059).

За пунктом 19 частини першої статті 1 Закону України «Про освіту» освітня програма - це єдиний комплекс освітніх компонентів (предметів вивчення, дисциплін, індивідуальних завдань, контрольних заходів тощо), спланованих

і організованих для досягнення визначених результатів навчання.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» освітня (освітньо-професійна, освітньо-наукова чи освітньо-творча) програма

є єдиним комплексом освітніх компонентів (навчальних дисциплін, індивідуальних завдань, практик, контрольних заходів тощо), спрямованих на досягнення передбачених такою програмою результатів навчання, що дає право на отримання визначеної освітньої або освітньої та професійної (професійних) кваліфікації (кваліфікацій). Освітня програма може визначати єдину в її межах спеціалізацію або не передбачати спеціалізації.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті

3 Закону України «Про освіту»).

Рівнями освіти є: дошкільна освіта, початкова освіта, базова середня освіта, профільна середня освіта, перший (початковий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти, другий (базовий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти, третій (вищий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти, фахова передвища освіта, початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти, перший (бакалаврський) рівень вищої освіти, другий (магістерський) рівень вищої освіти, третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень вищої освіти (частина друга статті 10 Закону України «Про освіту»).

Після успішного завершення навчання за освітньою програмою здобувачі освіти (крім вихованців дошкільних закладів освіти) отримують відповідний документ

про освіту (частина перша статті 40 Закону України «Про освіту»).

Підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень (частина перша статті 5 Закону України «Про вищу освіту»).

Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: 1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтва (частина друга статті 5 Закону України

«Про вищу освіту»).

Стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина,

які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги,

є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає

за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та: 1) безпосередній після цього перехід (вступ)

до навчального закладу на наступний рівень освіти; або 2) безпосередній після цього перехід (вступ)до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю, незалежно від того, чи відбувається це в тому самому або у різних начальних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі не є підставою для припинення права

на утримання (аліменти).

При цьому, як вступ (перехід) на наступний освітній рівень навчання, так і вступ (перехід) до іншого навчального закладу після завершення навчання та здобуття певного рівня освіти, пов`язані із певними часовими періодами, протягом яких

не відбувається безпосередньо освітній процес, однак триває освітня діяльність, зокрема вступна кампанія (подача документів, здача іспитів, проходження співбесід, видання наказу про зарахування до навчального закладу тощо).

Такі процедури, що тривають певні періоди часу, є об`єктивними, нормативно врегульованими та їх тривалість не залежить від волі особи, яка здобуває освіту.

Виключення цих періодів із часу, протягом якого повнолітні дочка, син мають право на утримання, не узгоджується із вимогами статті 53 Конституції України, статей 1, 3, 10 Закону України "Про освіту", частини другої статті 199 СК України.

Аналіз положень частини другої статті 199 СК України свідчить, що законодавець не передбачив такої можливості, як зупинення нарахування аліментів, переривання сплати аліментів у певні періоди, зокрема коли повнолітня дитина безпосередньо не бере участі в освітньому процесі, або звільнення платника аліментів від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку

з продовженням нею навчання в період канікул, переходу на навчання на інший освітній рівень або до іншого навчального закладу, зокрема вступу

до магістратури. Правило частини другої статті 199 СК України виключно охоплює випадки припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення навчання, тобто закінчення або відрахування з навчання. Законодавець

не передбачив винятку з правила частини першої статті 199 СК України, зокрема застереження про те, що канікулярний період, період вступу до вищого навчального закладу для здобуття вищого рівня освіти не входять до складу періоду нарахування та сплати аліментів одним із батьків на користь повнолітньої дитини.

Також потрібно враховувати, що стаття 199 СК України не враховує зміни в системі освіти в Україні, які відбулися після прийняття цього Кодексу. Станом на момент виникнення спірних правовідносин в Україні діє новий Закон України «Про вищу освіту», прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2014 року за № 1556-VII

у редакції Закону України від 17 червня 2020 року № 720-IX.

СК України, який встановив обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, був прийнятий 10 січня 2002 року і набрав чинності

01 січня 2004 року.

На момент прийняття СК України був чинним Закон Української РСР від 23 травня 1991 року «Про освіту», системне та логічне тлумачення правових норм якого

дає підстави для висновку, що законодавець станом на 10 січня 2002 року розглядав навчання на магістерському рівні як продовження освіти

за спеціальністю з метою здобуття повної вищої освіти на основі бакалаврського рівня (який на той час не вважався повною вищою освітою і надавався тільки закладам І-III рівня акредитації).

За умови, якщо особа після здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра реалізувала своє право на продовження освіти, передбачене пунктом 4 частини першої статті 51 Закону Української РСР «Про освіту», для продовження навчання на магістерському рівні, не перериваючи його іншими видами постійної зайнятості, то таке навчання вважалося безперервним процесом здобуття вищої освіти (наскрізним).

Частина четверта статті 13 ЦК України проголошує, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться

про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі.

Відповідно у застосуванні правил частини другої статті 199 СК України потрібно враховувати, що нерозумно і несправедливо тлумачити положення статті

199 СК України так, що аліменти на повнолітню дитину, яка навчається, виплачуються виключно за ті періоди, коли фактично триває навчальний процес.

Між закінченням шкільного навчання та початком навчання професійного

чи початком отримання вищої освіти завжди існує певний проміжок часу,

що зумовлено способом організації системи освіти, а також об`єктивними чинниками: особа повинна мати час для того, щоб визначитися із напрямом свого подальшого навчання (якщо вона взагалі бажає його продовжувати

і не визначилася з таким напрямом раніше), а також має виконати певні формальності - зібрати і подати необхідні документи, скласти вступні іспити тощо.

Так само і в разі переходу на наступний освітній рівень особа не може вважатися такою, яка припинила навчання, адже наявність часового проміжку

між закінченням підготовки за попереднім рівнем та початок навчання

на наступному освітньому рівні не залежить від волі та бажання учня (студента). Тому розумний (визначений характером організації навчального процесу) період фактичної перерви у навчанні не може в таких випадках вказувати на його припинення у розумінні частини другої статті 199 СК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2023 року у справі

№ 752/20152/16-ц (провадження № 61-19405сво21).

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як встановили суди рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 16 листопада 2022 у справі № 199/5349/22 набрало законної сили, а тому воно підлягає обов`язковому виконанню.

Зі змісту рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2022 року у справі №199/5349/22 вбачається чітке визначення періоду, за який підлягають стягненню аліменти - щомісячно, до закінчення навчання у навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області» у разі продовження навчання -

до закінчення терміну навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років, починаючи стягнення із 08 серпня 2022 року.

Під час ухвалення рішення суд врахоував, що ОСОБА_2 із 01 вересня 2021 року до 28 лютого 2023 року навчається на денному відділенні у Державному навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області», що підтверджується відповідною довідкою

від 07 липня 2022 року № 115.

Таким чином, суд у зазначеному рішенні не зробив застереження, що такий період закінчується 28 лютого 2023 року, а отже, у разі продовження навчання

він продовжується та закінчується на строк до досягнення ОСОБА_2 23 років.

Період стягнення аліментних платежів є безперервним. Момент його закінчення залежить від настання тих чи інших обставин, визначених у рішенні суду, якими зумовлено припинення підстав для їх сплати; зокрема, чи продовжить навчання повнолітня дитина після 28 лютого 2023 року, у разі, якщо вона не продовжить навчання, - такий період закінчиться 28 лютого 2023 року, а у разі продовження навчання - не більше ніж до досягнення ОСОБА_2 23 років.

Отже, державний виконавець, виконуючи таке рішення суду, у межах своїх повноважень має з`ясовувати питання настання обставин, із якими суд пов`язував припинення нарахування стягувачеві та сплати ним аліментних платежів. У разі встановлення таких обставин державний виконавець вправі ухвалювати відповідне процедурне рішення, зокрема, про закінчення виконавчого провадження у разі фактичного повного виконання судового рішення боржником; про відкриття виконавчого провадження - у разі подання виконавчого документа протягом періоду, на який присуджені платежі; у разі існування заборгованості - вчиняти дії із її стягнення на користь стягувача у межах періоду, визначеного судом у резолютивній частині судового рішення, яке виконується.

За правилами частини третьої статті 7 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наявності заборгованості за виконавчими документами

про стягнення періодичних платежів або заперечення її розміру боржником стягувач має право пред`явити виконавчий документ для примусового виконання.

Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах зокрема

про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі (частина третя статті 12 Закону України

«Про виконавче провадження»).

Виконавче провадження закінчується у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини першої статті

39 Закону України «Про виконавче провадження»).

За пунктом 7 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.

За абзацом 2 частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого прийнято постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Водночас за статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Виконанням певного виконавчого документа досягається єдина мета - виконання відповідного рішення суду. Оскільки у рішенні суд визначив період нарахування

та стягнення аліментів із боржника на користь стягувача, визначивши подію,

з якою пов`язується припинення сплати таких аліментів, виконавець не вправі змінювати рішення суду, що виконується, оскільки таке судове рішення набрало законної сили, на його виконання суд видав виконавчий лист, а державний виконавець відкрив виконавче провадження. Таке рішення є обов`язковим

для виконання сторонами та уповноваженим державним виконавцем.

Як встановлено судами ОСОБА_2 навчався на денному відділенні

у Державному навчальному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області», термін навчання до 28 лютого 2023 року. Тобто, до 28 лютого 2023 року особа, на користь якої стягуються аліменти, була здобувачем фахової передвищої освіти, на що вказує і наявна в матеріалах справи довідка від 07 липня 2022 року № 115.

Після успішного завершення навчання ОСОБА_2 подав документи та вступив до Українського державного університету залізничного транспорту на денну форму навчання, тобто став здобувачем вищої освіти, що вказує на продовження здобуття ним освіти та підтверджується довідкою від 03 січня 2024 року

за № 02-27-11.

За частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень

у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів,

що перебувають у виконавчому провадженні (пункти 3, 14 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється

на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше

як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,

які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що настали обставини, якими суд визначив закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , на утримання якого присуджено до стягнення аліментів, продовжив навчання, тому державний виконавець Кучеренко С. В. правомірно прийняв оскаржувані постанови у виконавчому провадженні

№ НОМЕР_3.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, що правові підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 відсутні.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення

є необґрунтованими, незаконними та таким, що ухвалені без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20347/20,

то такі не заслуговують на увагу, виходячи з такого.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

у постанові від 10 квітня 2023 року у справі № 752/20152/16-ц (провадження

№ 61-19405сво21) відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20347/20 (провадження № 61-9584св21), про те, що у зв`язку з припиненням навчання особою у червні 2020 року та зарахуванням її на навчання лише з 01 жовтня 2020 року немає підстав для стягнення з боржника грошових коштів за виконавчим листом

у зазначений період, тобто у період між завершенням навчання на одному освітньому рівні і до початку навчання на наступному освітньому рівні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі

№ 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

З огляду на наведене суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги

про те, що апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20347/20 ( провадження № 61-9584св21), оскільки Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного

у цій постанові.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені в оскаржуваних судових рішеннях, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника

з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення

у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді

на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів вважає, що судові рішення, які переглядаються, є достатньо мотивованими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання

та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено,

а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій,

то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції

не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій законодавства України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування

чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав

для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга на ухвалу

Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року

є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та скасування постанов, заінтересована особа - ОСОБА_2 , у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів

на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська