Справа № 344/3489/24
Провадження № 22-ц/4808/1403/24
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л. В., Максюти І. О.

участю представників: ТОВ`ФК «Форінт» Петришина П.М.

ОСОБА_1 адвоката Марущака В.І.;

ОСОБА_2 адвоката Созонника Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ТОВ «ФК «Форінт» Васильєва Олексія Васильовича на рішення Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2024 року, постановлене в складі судді Татарінової О.О. в м. Івано-Франківську, повний текст складено 09 вересня 2024 року у справі за позовом ТОВ «ФК «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу підвального приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ТОВ «ФК «Форінт» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу підвального приміщення

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.07.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 укладено Генеральну кредитну угоду №95, відповідно до якої кредитор зобов`язався надавати позичальниці кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у рамках цієї Генеральної кредитної угоди і які є її невід`ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості позичальниці за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 170 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту. В межах Генеральної кредитної угоди №95 між сторонами укладено Кредитний договір №010/14-10-508 G 95 від 19.07.2007 року, згідно якого ОСОБА_1 надано кредитні кошти в розмірі 170 000,00 дол. США із сплатою 12,3% річних та кінцевим терміном погашення 18.07.2022 року. З 19.06.2015 року, в порушення умов Кредитного договору, позичальниця свої зобов`язання належним чином не виконувала, погашення процентів та пені в строки та на умовах визначених договором не здійснила. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.10.2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фк «Форінт» - 108 237,52 доларів США заборгованості за кредитним договором, 24 949,46 грн пені за порушення умов кредитного договору та 40 912,46 грн витрат по оплаті судового збору. 20.11.2019 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист №344/8224/16-ц. За заявою ТОВ «ФК «Форінт» приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким Олегом Васильовичем відкрито виконавче провадження №60920648 з примусового виконання виконавчого листа №344/8224/16-ц виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області. З метою ухилення від виконання рішення суду ОСОБА_1 вчинила дії по виведенню зі своєї власності нерухомого майна, зокрема: 26.07.2017 року згідно Договору купівлі-продажу підвального приміщення, реєстраційний №1231, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М., ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сімдесят шість), що складається з нежитлових приміщень, зазначених літерою А 1 по плану, з цегли, загальною площею 281,7 кв.м. Згідно п. 3. Договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26.07.2017, вказане підвальне приміщення належить Продавцю ( ОСОБА_1 ) на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 06.03.2008 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., по реєстру 1125, зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 05.08.2008, за номером запису 941 в книзі 5ф, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19779014, виданим 05.08.2008 обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер: 17077330. ОСОБА_1 знаючи про наявність у неї значної суми заборгованості перед Банком, правонаступником якого виступає ТОВ «ФК «Форінт» та виникнення 19.06.2015 року у Банку відповідно до п.1.12.3. Кредитного договору права, вимагати від ОСОБА_1 повернення кредиту та інших передбачених Договором платежів, діючи вочевидь недобросовісно, з метою приховування вищевказаного нерухомого майна від можливого стягнення, продала підвальне приміщення громадянину ОСОБА_2 , що свідчить про вчинення дій на шкоду кредитора (фраудаторний правочин), виключно з однією метою - уникнути звернення стягнення на таке майно, згідно Закону України «Про виконавче провадження», позбавивши можливості стягувача (Банк чи його правонаступника ТОВ «ФК «Форінт») задовільнити свої вимоги за рахунок такого майна. ТОВ «ФК «Форінт» вважає, що зазначений вище правочин підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений виключно з метою вибуття із власності боржниці ОСОБА_1 , вищевказаного підвального приміщення, з метою недопущення його арешту та примусової реалізації в межах виконавчого провадження на примусове виконання рішення суду. Також, представником позивача зазначається, що відчуження підвального приміщення відбулося за заниженою в десятки разів вартістю, яка в десятки разів є меншою за вартість аналогічного нерухомого майна. Так, згідно Договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26.07.2017 року реєстраційний №1231 підвальне приміщення було відчужене всього лише за 363 304 грн, тобто по 1289,68 грн. (49,9 долара США по курсу НБУ станом на 26.07.2017 року - 25.8437) за 1 кв.м. Просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з нежитлових приміщень, зазначених літерою А 1 по плану, з цегли, загальною площею 281,7 кв.м., укладений 26.07.2017 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. та зареєстрований в реєстрі за №1231; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підвальне приміщення, футзал для занять міні футболом, що складається з нежитлових приміщень, зазначених літерою А 1 по плану, матеріал стін: цегла, загальною площею 281,7 кв.м., адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна - 101, номер об`єкта в РПВН: 17077330, за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 21619051; розмір частки: 1/1) та стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2024 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача,- ОСОБА_3 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу підвального приміщення відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ТОВ «ФК «Форінт» Васильєв О. В. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що виразилось у неповному з`ясуванні судом усіх обставин справи та неправильній оцінці поданих доказів. Зокрема, апелянт вказує на те, що оспорюваний правочин щодо відчуження підвального приміщення вчинений ОСОБА_1 з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань із подальшим унеможливленням виконання судового рішення про справі № 344/8224/16-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу підвального приміщення було достеменно відомо про наявність у неї невиконаних зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з порушенням строків оплати по кредитному договору в 2015 році, що підтверджено рішенням суду у справі N 344/8224/16-ц. Крім того, передбачене п.1.12.3. Кредитного договору право кредитора незалежно від встановлених Договором строків виконання зобов`язань, вимагати від позичальника повернення кредиту та інших передбачених Договором платежів» у випадку будь-якого порушення Позичальником умов цього Договору (такі порушення були допущені ОСОБА_1 в 2015 році; наявність судового процесу про стягнення з неї кредитної заборгованості в примусовому порядку у справі N. 344/8224/16-ц. Вказує, про невідповідність (заниження в десятки разів) ціни продажу приміщення, в тому числі відносно його вартості визначеної для забезпечення зобов`язань перед ВАТ "Електрон Банк» в сумі в сумі 212 959,44 доларів США (755,97 доларів США за 1 кв.м.), в результаті чого заподіяна шкода правам кредитора ТОВ «ФК «Форінт», яке полягало у зменшенні обсягу майна боржника, що призвело в подальшому до неможливості виконання рішення суду за рахунок такого майна.

14 жовтня 2024 року представник ОСОБА_4 адвокатка Созоник Т.Б. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що на момент укладання договору купівлі-продажу у ОСОБА_1 перебувало у власності інше нерухоме майно, що виключає настання факту неплатоспроможності боржника.

14 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Марущак В.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечує. Вказує, що відсутні будь-які докази того, що сторонами при укладенні оспорюваного Договору купівлі-продажу не дотримано вимого чинного законодавства України. Зокрема, його форма відповідає визначеній закону, на момент його укладення право власності продавця підтверджувалося належним чином, будь-яких обмежень (обтяжень) щодо права власності на підвальне приміщення на той момент нотаріусом не було встановлено, наявні відповідні нотаріальні згоди членів подружжя сторін договору. Волевиявлення продавця та покупця було вільним і відповідало їх внутрішній волі та було спрямованим на реальне настання правових наслідків. Сторони договору на час його укладення мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Крім того, укладений відповідачами договір купівлі-продажу є оплатним. Сторони оспорюваного правочину не ставлять під сумнів його дійсність, договір є реальним, право власності покупця зареєстровано у встановленому законом порядку, покупець сплатив кошти за договором і використовує дане майно у своїй діяльності. Отже, оспорюваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписаний обома сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них.

У судовому засіданні представник ТОВ «ФК «Форінт» Петришин П.М. доводи апеляційної скарги підтримав, просить задовольнити подану скаргу.

Представник ОСОБА_1 адвокат Марущак В.І. та представник ОСОБА_4 адвокатка Созоник Т.Б. заперечили доводи апеляційної скарги, важають оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову ТОВ «ФК «Форінт», суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення оспорюваного правочину будь-які арешти на майно боржника ОСОБА_1 накладені не були. Будь-які заборони на відчуження були відсутні, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Посилання представника позивача про наявність судового процесу про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості в примусовому порядку у справі №344/8224/16-ц; невідповідність (заниження в десятки разів) ціни продажу приміщення не прийнято судом, оскільки між зверненням до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості та укладенням спірного договору купівлі-продажу пройшов значний проміжок часу. Крім того, згідно Договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26.07.2017 року продаж підвального приміщення за домовленістю сторін здійснено за 363304 гривні 00 коп., що відповідає оціночній вартості нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до відомостей, що зазначені у Звіті про експертну оцінку, ідентифікатор за базою ФДМУ: 2036223_25072017_АТ0721, зробленого 25.07.2017 року оцінювачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СЕРВІСЕС ГРУП». Належних доказів про вартість нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 на час укладення договору купівлі-продажу представником позивача не надано. Надані представником позивача дані з інтернет-ресурсів суд не приймає до уваги, оскільки такі не містять відомостей щодо об`єкту нерухомого майна, що є предметом позову. Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на час укладення спірного договору у власності боржника ОСОБА_1 знаходилось декілька об`єктів нерухомого майна, а саме: гараж та квартира. Крім того, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором було забезпечено договором іпотеки.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 19.07.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний Договір №010/14-10-508G95, який складається із двох частин, які нерозривно пов`язані між собою. Повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів згідно з графіком погашення, який є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до умов зазначених у Договорі Банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 170 000,00 дол. США на придбання комерційної нерухомості, із сплатою 12,3% річних та кінцевим терміном погашення 18.07.2022 року.

19.07.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в забезпечення погашення кредитної заборгованості по Генеральній кредитній угоді №95 від 19.07.2007 року, погоджено вартість заставного майна, а саме нежитлового приміщення в АДРЕСА_1 , загальною площею 122,9 кв.м., ринковою вартістю 1 241 290,00 грн.

19.07.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. зареєстровано договір іпотеки № 1757 від 19.07.2007 року підвального приміщення яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Іпотекодержатель: ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». Строк виконання основного зобов`язання: 18.07.2022 року, розмір основного зобов`язання 170 000,00 Долари США, додаткові відомості про зобов`язання: До повного виконання зобов`язання за Генеральною кредитною угодою №95 від 19.07.2007 року та Кредитним договором №010/14-10/508G95 від 19.07.2007 року (а.с.28-36).

26.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу підвального приміщення, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М., відповідно до якого ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), разом іменовані «Сторони», за цим договором погодили, що продавець передає в цілому у власність покупця - продає, а покупець приймає у власність - купує належне продавцю підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сімдесят шість), надалі іменоване «підвальне приміщення». Згідно з документами власності на підвальне приміщення та технічним паспортом, виданим 28.11.2006 року обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», підвальне приміщення складається з нежитлових приміщень, зазначених літерою А1 по плану, з цегли, загальною площею 281,7 кв.м. Вищевказане підвальне приміщення, яке відчужується за цим договором, належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 06.03.2008 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., по реєстру №1125, зареєстрованого обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 05.08.2008 року, за номером запису 941 в книзі 5ф, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19779014, виданим 05.08.2008 року обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер: 17077330.

Пунктом 4. Договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26.07.2017 року продавець стверджує, що на момент укладення цього Договору вказане підвальне приміщення знаходиться у її власності, до моменту укладення цього Договору нікому не відчужене, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесене, судового спору щодо нього немає, прав щодо нього у третіх осіб (за договорами найму, оренди тощо) та інших обтяжень як в межах України, так і за межами України немає, як юридична адреса воно не використовується.

Згідно п.п.6,7 Договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26.07.2017 року продаж підвального приміщення за домовленістю сторін вчиняється за 363304 гривні 00 коп., які отримані продавцем від покупця до посвідчення цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продане підвальне приміщення.

Відповідно до п.8 Договору купівлі-продажу підвального приміщення від 26.07.2017 року відповідно до відомостей, що зазначені у Звіті про експертну оцінку, ідентифікатор за оазою ФДМУ: 2036223_25072017_АТ0721, зробленого 25.07.2017 року оцінювачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕСТЕЙТ СЕРВІСЕС ГРУП», оціночна вартість об`єкта оцінки, а саме, нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , становить без урахування ПДВ - 363304 гривні 00 коп. (а.с.26-27).

26.07.2017 року на підставі договору купівлі-продажу підвального приміщення за ОСОБА_2 зареєстровано право власності в розмірі частки 1/1 на підвальне приміщення, футзал для занять міні футболом, загальною площею 281,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (сімдесят шість), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.02.2024 року (а.с.28-29).

У червні 20216 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №010/14-10-508G95 від 19.07.2007 року, укладеним в межах Генеральної кредитної угоди №95 від 19.07.2007 року.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2018 року залучено до участі в справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №010/14-10-508G95 від 19.07.2007 року, укладеним в межах Генеральної кредитної угоди №95 від 19.07.2007 року в якості позивача-правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Форінт.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.10.2019 року у справі №344/8224/16-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №010/14-10-508G95 від 19.07.2007 року, укладеним в межах Генеральної кредитної угоди №95 від 19.07.2007 року задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт», 108 237 дол. США 52 центи заборгованості за кредитним договором №010/14-10-508G95 від 19.07.2007 року та 24 949 грн. 46 коп. пені за порушення умов кредитного договору та 40 912 грн. 46 коп. витрат по оплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання даного рішення, 20.11.2019 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист №344/8224/16-ц боржником за яким є ОСОБА_1 , а стягувачем ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт» що підтверджується інформаційною довідкою про виконавче провадження від 20.02.2024 року (а.с.24-25).

19.12.2019 року за заявою ТОВ «ФК «Форінт» приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким Олегом Васильовичем відкрито виконавче провадження №60920648, з примусового виконання виконавчого листа №344/8224/16-ц виданого Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 20.11.2019 року що підтверджується інформаційною довідкою про виконавче провадження від 20.02.2024 року (а.с.24-25).

16.09.2020 року відбулися торги, лот 408718 іпотека, а саме нежитлове приміщення магазину № НОМЕР_1 (літ.А), загальною площею 122,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Переможець торгів ОСОБА_6 , ціна продажу 1 928 490,00 грн., що підтверджується протоколом №502229 (а.с.39).

Із платіжного доручення №69 від 15.01.2021 року вбачається, що 16.01.2021 року відділом Державної виконавчої служби перераховано на користь ТОВ «ФК «ФОРІНТ» грошові кошти в розмірі 1 648 858,95 грн. стягнутих з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «ФОРІНТ» (а.с.201).

ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ДП «СЕТАМ», Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про визнання недійсними електронних торгів арештованого майна (справа №344/12088/20).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.04.2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «СЕТАМ», Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про визнання недійсними електронних торгів арештованого майна відмовлено (а.с.101-104).

Із платіжної інструкції №13487 від 16.06.2022 року вбачається, що 21.06.2022 року відділом Державної виконавчої служби перераховано на користь ТОВ «ФК «ФОРІНТ» грошові кошти в розмірі 183 206,55 грн, призначення платежу 344/13947/18; 25.02.2019 року; ОСОБА_1 (а.с.202)

Із відповіді на запит стягувача (ТОВ «ФК «ФОРІНТ») відносно виконавчого провадження №60920648 приватного виконавця Безрукого О.В. від 15.07.2024 р., вбачається, що 19.12.2019 р. приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження №60920648 при примусовому виконанні виконавчого листа №344/8224/16-ц, що виданий 20.11.2019 року Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Форінт", 108237 дол. США 52 центи заборгованості за кредитним договором №010/14-10-508G95 від 19.07.2007 року та 24949 грн. 46 коп. пені за порушення умов кредитного договору та 40912 грн. 46 коп. витрат по оплаті судового збору. Боржником ОСОБА_1 , не виконуються законні вимоги приватного виконавця.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, а також відповідей Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, Управління Держпраці в Івано-Франківській області та Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області за боржником не зареєстроване майно, на яке можна звернути стягнення. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській області та Закарпатській областях за боржником транспортні засоби не зареєстровані. Згідно відповідей Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України боржник не працює, пенсію не отримує. Щодо інформації про майно, яка міститься в недіючому реєстрі прав власності на нерухоме майно повідомляє, що дані записи неактуальні, а вказане майно зареєстроване за іншими особами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.184-185).

Згідно витягу з автоматизованої системи виконавчих проваджень від 15.07.2024 року, виконавче провадження № 60920648, за яким боржником є ОСОБА_1 , стягувачем ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт», яке відкрито 19.12.2019 року станом на 15.07.2024 року перебуває в стані Примусове виконання (а.с.205).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, вказано, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу підвального приміщення, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» посилалась на те, що сторони оспорюваного правочину вчинили його з метою уникнення відповідальності ОСОБА_1 , за Кредитним договором №010/14-10-508 G 95 від 19.07.2007 року, згідно якого ОСОБА_1 надано кредитні кошти в розмірі 170 000,00 дол. США, із сплатою 12,3% річних та кінцевим терміном погашення 18.07.2022 року.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, а підстави недійсності правочину - статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 456/604/17 (провадження № 61-320св21)).

У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-8180св21) зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що станом на час відчуження спірного майна були відсутні обмеження щодо розпорядження підвальним приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з нежитлових приміщень, зазначених літерою А 1 по плану, з цегли, загальною площею 281,7 кв.м, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного 26.07.2017 року між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. та зареєстрований в реєстрі за №1231, а також не існувало рішень суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Ураховуючи наведене, ТОВ «ФК «Форінт» не довело належними та допустимими доказами факт обізнаності ОСОБА_1 про існування спору у суді, та, відповідно, існування протиправного умислу в діях сторін оспорюваного правочину при його укладенні, а тому дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний правочин не має ознак фраудаторного договору, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний правочин щодо відчуження підвального приміщення, вчиненого ОСОБА_1 з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань із подальшим унеможливленням виконання судового рішення про справі № 344/8224/16-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , оскільки сам по собі момент вчинення оспорюваних правочинів (до ухвалення судового рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.10.2019 року про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчинені на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду 21 квітня 2023 року у справі № 569/3958/21 (провадження № 61-11119св22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ТОВ «ФК «Форінт» Васильєва Олексія Васильовича залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.

Судді: В. Д.Фединяк

Л. В. Василишин

І. О. Максюта