Справа № 301/1757/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 травня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів : Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Печунка Віктор Омелянович, на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 07 листопада 2023 року у складі судді Бобик О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання особистою приватною власністю грошових коштів і витребування (стягнення) грошових коштів,-

встановив :

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання, визнання особистою приватною власністю та витребування (стягнення) грошових коштів.

Позов мотивовано тим, що 27.04.2004 року по 16.12.2021 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Іршавського районного суду від 16.12.2021 було розірвано. Із позовною заявою про розірвання шлюбу зверталася відповідачка, яка зазначила, що між сторонами життя не склалося, ОСОБА_1 виїхав до США та із квітня 2016 не приїжджає. Також зазначає, що більше 6 років проживають окремо один від одного, сім`я розпалася, спільного господарства не ведуть і не спілкуються, а тому шлюб існує тільки формально.

Під час перебування у формальному шлюбі, але в період, коли вони проживали вже окремо один від одного, шлюбні відносини між ними вже були припинені, спільного господарства не вели, ОСОБА_1 у період із 2017 року по червень 2020 року здійснював перерахування грошей відповідачці частинами, майже два рази на місяць, на загальну суму 137 650 доларів США, що підтверджується відповідними документами. Вказує, що сторони ще у 2016 році домовились між собою, що оскільки між ними сімейного життя фактично немає, з метою врегулювання всіх питань щодо спільного майна, позивач не буде мати майнових претензій до відповідачки, за умови, що він, перебуваючи у США, буде перераховувати їй частину грошей від свого щомісячного доходу, а вона повинна до моменту розірвання шлюбу купити йому квартиру за ці кошти в м. Ужгороді у новобудові та зробити ремонт, щоб він, приїжджаючи в Україну, міг там проживати.

Однак, відповідачка, отримавши кошти під час окремого проживання, не виконала попередню домовленість і квартиру позивачу не придбала, а отже отримала особисті кошти позивача без достатньої правової підстави і такі підлягають поверненню.

За вказаних обставин, позивач просив: 1) встановити факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин із квітня 2016 року по 16.12.2021 року; 2) визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 137 650 доларів США, які були ним особисто набуті та перераховані відповідачці ОСОБА_2 у період з січня 2017 року по червень 2020 року; 3) витребувати (стягнути) від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 137 650 доларів США, що еквівалентно 5 203 170,00 грн.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 07 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Печунка В.О., просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки, та безпідставно відмовив у заявленому позові.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлена. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК розглянута у її відсутності.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно із частиною 1та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Матеріалами справи установлено, що сторони із 27.04.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області 16 грудня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Зі змісту рішення суду слідує, що з позовом про розірвання шлюбу до суду звернулася ОСОБА_2 , посилаючись на те, що спільне життя у сторін не склалося через несумісність характерів та різних поглядів на життя. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Судом при ухваленні рішення було встановлено, що спільне життя між ними не склалося через несумісність характерів та різних поглядів на життя. Сторони проживають окремо, шлюбні стосунки припинені (а.с. 8-9).

Згідно платіжних квитанцій ОСОБА_1 у період із січня 2017 року по червень 2020 року здійснював перерахування грошей ОСОБА_2 частинами на загальну суму 137 650 доларів США (а.с. 10-36).

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2021 року із ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дітей у розмірі по 2200,00 грн на кожну дитину (а.с.79-80).

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно із ч.1 ст 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї (ч.1,ч.4 ст. 55 СК України).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, а згідно з частиною шостою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У позові, який позивачем подано у травні 2023 року, позивач просить встановити факт окремого проживання з ОСОБА_2 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин із квітня 2016 року по 16.12.2021 року; визнати його особистою приватною власністю грошові кошти у розмірі 137 650 доларів США, які були ним особисто набуті та перераховані відповідачці ОСОБА_2 у період з січня 2017 року по червень 2020 року; та витребувати (стягнути) їх від ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вказані грошові кошти були перераховані позивачем для купівлі квартири, оскільки між сторонами була усна домовленість для придбання квартири позивачу.

Підстави, порядок та правові наслідки окремого проживання подружжя врегульовано СК України.

Згідно із ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання:1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі;2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. (ст. 120 СК України).

Аналіз даних норм дає суду підстави для висновку, що режим окремого проживання подружжя не може встановлюватись за минулий період, а може поширюватись тільки на майбутнє. Режим окремого проживання буде мати правові наслідки лише для майна, набутого після ухвалення судового рішення про режим окремого проживання.

Режим окремого проживання між сторонами до розірвання шлюбу у встановленому законом порядку не встановлювався.

Сам по собі факт не проживання позивача разом із сім`єю у зв`язку з його роботою за кордоном в силу ч.2 ст. 3 СК України не свідчить про окреме проживання сторін як подружжя.

Матеріалами справи доведено, що позивач до червня 2020 року піклувався про сім`ю, спілкувався з дружиною та дітьми і забезпечував їх матеріально, перераховуючи кошти на потреби сім`ї. Після червня 2020 року позивач припинив утримувати сім`ю, в зв`язку з чим відповідач змушена була звернутися до суду про стягнення аліментів на утримання дітей.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що доведення окремого проживання від дружини ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 необхідно для визнання права особистої приватної власності на грошові кошти, однак таке не є доведеним, а тому відсутні підстави для визнання грошових коштів особистою приватною власністю позивача та стягнення їх з відповідачки.

Судом першої інстанції також обґрунтовано не взято до уваги доводи позивача про те, що грошові кошти у розмірі 137 650 доларів США були перераховані позивачем для купівлі квартири згідно усної домовленості між сторонами, оскільки відповідач заперечує дану домовленість, а правочини щодо набуття у власність нерухомого майна повинні бути укладені у письмовій формі та нотаріально посвідчені.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові.

Рішення судом першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування чи зміни не має. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, ґрунтуються виключно на припущеннях, а тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Печунка Віктор Омелянович, залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 травня 2024 року .

Головуючий :

Судді: