Справа № 159/6322/23 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/200/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року АТ «Кредобанк» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалось на те, що 15 жовтня 2019 року між ним як кредитодавцем та позичальником ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала споживчий кредит у сумі 188800 грн строком до 14 жовтня 2024 року, зі сплатою відсотків за процентною ставкою 35% річних за користування кредитом.

Крім того позивач вказував, що у зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань, з урахуванням внесених останньою коштів на погашення заборгованості, станом на 10 жовтня 2023 року, утворилася заборгованість у розмірі 152951 грн 68 коп., яка складається: із заборгованості за основним боргом (тіло кредиту) 134611 грн 20 коп., заборгованості за відсотками 18340 грн 48 коп.

Враховуючи наведене, позивач пров суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 152951 грн 68 коп. та сплачену ним суму судового збору за подання позовної заяви 2684 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором від 15 жовтня 2019 року в розмірі 152951 грн 68 коп. та судові витрати по справі в сумі 2684 грн.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову банку відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач банк, вважаючи рішення місцевого суду, яке оскаржує представник відповідача, законним і справедливим та таким, що відповідає фактичним обставинам справи, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки погоджені сторонами спору умови вказаного кредитного договору позичальником ОСОБА_1 належним чином не виконувались, у зв`язку із чим виникла заборгованість, то вона підлягає стягненню з останньої на користь кредитодавця - банку.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 15 жовтня 2019 року позивач АТ «Кредобанк» та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в сумі 188800 грн на строк до 14 жовтня 2024 року та зі сплатою відсотків у розмірі 35 % річних (а.с. 5-14).

Як вбачається з наданого позивачем та приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості за кредитним договором GL-228589 від 15 жовтня 2019 року, за відповідачем ОСОБА_1 станом на 10 жовтня 2023 року рахується кредитна заборгованість у розмір 152951 грн 68 коп., що складається із заборгованості за основним боргом (тіло кредиту) 134611 грн 20 коп. та заборгованості за відсотками 18340 грн 48 коп. (а.с. 15-16).

Також встановлено, що 17 серпня 2023 року АТ «Кредобанк» надсилало відповідачу ОСОБА_1 досудову вимогу про необхідність виконання договірних зобов`язань зі сплати заборгованості за кредитом із роз`ясненням наслідків її непогашення (а.с. 38-40).

Крім того, з наявних в матеріалах справи письмових доказів, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 відмовилась від отримання копії ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2023 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі і доданих до неї позовної заяви з документами та не подала до суду відзив на позовну заяву із письмовими доказами, що підтверджують заперечення проти позову (а.с. 57).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Така правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, встановлено, що перед укладенням кредитного договору відповідач ОСОБА_1 була ознайомлена з усіма його умовами і погодилася укласти договір саме на цих умовах, про що свідчить її підпис на самому договорі, на графіку платежів за вказаним кредитним договором, на паспорті споживчого кредиту, копії яких приєднані до матеріалів справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеними ті обставини, що ОСОБА_1 , отримавши грошові кошти у порядку та на умовах, що визначені укладеним кредитним договором, взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачені в договорі строки отримані у кредит грошові кошти та нараховані відсотки не повернула, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Отже, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про під ставність вимог позивача ґрунтується на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав вірну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді