Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/3010/23
Провадження № 2/376/179/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2024 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Коваленка О.М.,

за участі секретаря Щур Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сквирської міської ради про зобов`язання виділити земельну ділянку (пай) та надання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою,

установив:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузьмічова-Кисленко Є.В. звернулася до суду з даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26.01.2022 визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як за членом КСП «Красноліське» право на земельну частку (пай) розміром 6,49 умовних кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу створеного в межах колишньої Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області села Красноліси Білоцерківського району Київської області.

08 липня 2022 року Позивачем було подано заяву до Сквирської міської ради про виділення земельної частки (пай) в натурі на місцевості та надання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою, про що листом у відповідь було повідомлено, що відповідно до п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану», безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі забороняється», а тому Сквирська міська рада не має права розглядати на сесії міської ради питання щодо виділення земельної частки (пай) в натурі на місцевості та надання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою.

07 липня 2023 року Позивачем повторно було подано заяву, про що рішенням Сквирської міської ради № 31.68-37-VIII від 27 липня 2023 року було відмовлено на підставі п. 6 ст. 118, п.п. 5 п. 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, (безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі забороняється).

Позивач вважає, що рішення Відповідача щодо відмови у задоволенні заяви від 08 липня 2022 року та заяви від 07 липня 2023 року щодо виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості та надання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою є безпідставним, необґрунтованим, необ`єктивним, а також таким, що суперечить чинним нормативно-правовим актам.

Позивач зазначає, що чинним законодавством визначено право особи, якій належить право на земельну частку (пай) та їх спадкоємцям отримати земельні ділянки в натурі, а тому Відповідач повинен здійснити заходи щодо відновлення права Позивача.

З урахуванням викладеного представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузьмічова-Кисленко Є.В. просить суд:

-Визнати незаконними дії Сквирської міської ради (Київська область, Білоцерківський район, м. Сквира вул. Болсуновського Карла, 28, код ЄДРПОУ: 04054961) щодо відмови у задоволенні заяв від 08 липня 2022 року та 07 липня2023 року про виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості та ненадання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою.

-Зобов`язати Сквирську міську раду (Київська область, Білоцерківський район, м. Сквира вул. Болсуновського Карла, 28, ) виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , земельну частку (пай) в натурі на місцевості орієнтованим розміром 6, 49 умовних кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу створеного в межах колишньої Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області села Красноліси Сквирського району Київської області та надати дозвіл на розроблення проектної документації із землеустрою.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник Кузьмічова-Кисленко Є.В. не з`явилися, подали до суду письмові заяви, в яких просять розглянути справу у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 47, 48).

У судове засідання представник відповідача Сквирської міської ради не з`явився, 17.01.2024 подав до суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу у відсутності представника, позовні вимоги не визнали. Правом на подання відзиву не скористалися (а.с. 49, 54).

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на викладене, суд уважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26.01.2022 визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як за членом КСП «Красноліське» право на земельну частку (пай) розміром 6,49 умовних кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу створеного в межах колишньої Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області села Красноліси Білоцерківського району Київської області (а.с.14-20).

08 липня 2022 року ОСОБА_1 було подано заяву до Сквирської міської ради про виділення земельної частки (пай) в натурі на місцевості та надання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою (а.с. 21).

Листом від 06.09.2022 №2824 у відповідь було повідомлено, що відповідно до п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану», безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі забороняється», а тому Сквирська міська рада не має права розглядати на сесії міської ради питання щодо виділення земельної частки (пай) в натурі на місцевості та надання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою (а.с. 23).

07 липня 2023 року позивачем повторно подано заяву, про що рішенням Сквирської міської ради № 31.68-37-VIII від 27 липня 2023 року було відмовлено на підставі п. 6 ст. 118, п.п. 5 п. 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, (безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі забороняється) (а.с. 22).

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статтей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини п`ятої, десятої та одинадцятої статті 25 ЗК України, особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

Згідно частиною першою статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частини одинадцятої статті 118 ЗК України, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Як роз`яснено в пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Пунктом 17 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу Українипередбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Зазначеною правовою нормою встановлено відсутність будь-яких строків для звернення із сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі та визначено, що сертифікат є правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства та таке право повинно бути реалізовано відповідним державним органом.

Пунктом 21 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України установлено, що з 01 січня 2019 року - дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначає Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі Закон), який є спеціальним законом щодо порядку проведення та процедури виділення власникам земельних паїв у натурі із земель, що належали сільськогосподарським підприємствам на праві колективної власності.

Згідно статті 3 Закону, підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Статтею 5 Закону передбачено, що сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Крім того, статтею 14-1 Закону (яка діє з 01 січня 2019 року) встановлено новий порядок використання та розпорядження землями, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства та визначено організацію розподілу земель, що залишилися у колективній власності, яку здійснюють виключно сільські, селищні, міські ради на території якої такі землі розташовані.

У разі якщо до 01 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

Зазначені норми передбачають право осіб, яким належить право на земельну частку (пай), та їх спадкоємцям отримати земельні ділянки в натурі до 01 січня 2025 року; виділення таких земельних ділянок здійснюється сільськими, селищними або міськими радами, відтак саме міська рада повинна здійснити заходи щодо відновлення права Позивача.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21).

В пункті 10.29 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що саме державні органи та органи місцевого самоврядування повинні здійснити таке забезпечення (забезпечення порушеного права позивача на отримання земельної ділянки в натурі) за рахунок земель резервного фонду або земель запасу.

Частиною першою статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Судом встановлено, що Позивач має право на отримання земельної ділянки із земель резерву (запасу), оскільки землі КСП «Красноліське» вже розпайовані та виділені громадянам в натурі (на місцевості). Позивачу відмовлено в наданні дозволу на підставі п. 6 ст. 118, п.п. 5 п. 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, (безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі забороняється). Підставою для відмови Позивачу у виділенні земельної частки (паю) є наявність заборони встановленої в підпункті 5 пункту 1 розділу 1 Закону України № 2145-ІХ від 24 березня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану».

Вказаним Законом № 2145-ІХ розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено підпунктом 5 пунктом 27, згідно з яким безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.

Разом з тим, частиною першою статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що серед підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки можуть бути: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Таким чином, механізм набуття права власності громадянином України за пунктом «ґ» частини 1 статті 81 ЗК (виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю)) не містить жодних заборон у контексті Перехідних положень Земельного кодексу України.

Подібний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.07.2023 у справі № 392/856/22, суть якої відрізняється лише наявною правовою підставою для виділення в натурі земельної частки паю. Так колегія суддів переглядаючи у касаційному порядку судові рішення у справі № 392/856/22 від 27.07.2023 дійшла висновку, що тлумачення норми, а саме підпункту 5, пункту 27, розділу Х Перехідних положень Земельного Кодексу України, який передбачав, що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: «безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється», з урахуванням принципу розумності, свідчить, що така заборона не поширюється на випадки виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, посилання Відповідача на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» як на підставу для відмови Позивачу у виділенні в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) є безпідставними.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відмова Відповідача у виділенні Позивачу земельної частки (паю) не відповідає, нормам чинного законодавства, а тому порушене право Позивача підлягає поновленню в зв`язку з чим належить зобов`язати Відповідача виділити Позивачу в натурі (на місцевості) земельну частку (пай), відповідно до рішення суду.

Щодо заявленої Позивачем вимоги про зобов`язання Відповідача надати йому дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 21 розділу Х Земельного кодексу України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» - землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Згідно пункту 24 розділу Х Земельного кодексу України, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Частиною першою та десятою статті 25 ЗК України визначено, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Законом України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», постановами Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 та від 04 лютого 2004 року № 122, спільним Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства і продовольства України та Академії аграрних наук від 04 жовтня 1996 року № 47/172/48, Рекомендаціями по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджених 15 травня 1992 року Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України встановлено, що з числа земель, які підлягають роздержавленню та приватизації створюється резервний фонд.

Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Відтак, за змістом зазначених норм, резервний фонд використовується у тому числі, для надання земельних ділянок особам, які незаконно були позбавлені права на земельну ділянку, до яких відносяться також громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Вищенаведеними нормами статті 3, 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», визначено підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) - рішення відповідної сільської, селищної, міської ради та передбачено можливість наявності нерозподіленої земельної ділянки та невитребуваної земельної ділянки. Зокрема, нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).

Відповідно до матеріалів справи, рішенням суду визнано за Позивачем право на земельну частку (пай), на підставі вказаного рішення Позивач звернувся до Відповідача з заявою в якій просив виділити йому земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) орієнтованим розміром 6,49 умовних кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу створеного в межах колишньої Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області села Красноліси Білоцерківського району Київської області.

Враховуючи те, що судом задоволено заявлену Позивачем вимогу про зобов`язання Відповідача виділити йому в натурі (на місцевості) земельну частку (пай), відповідно до рішення суду, Відповідач має здійснити забезпечення права Позивача на отримання земельної ділянки із земель запасу, а тому заявлена вимога про зобов`язання надати Позивачу дозвіл на виготовлення проектної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) підлягає задоволенню.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, враховуючи наведене, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись статтею 14 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», ст. 15, 16 ЦК України, ст. 25, 81, 118, 122 ЗК України, ст. 4, 5, 12, 13, 19, 76, 78, 81, 89, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Сквирської міської ради про зобов`язання виділити земельну ділянку (пай) та надання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою задовольнити.

Визнати незаконними дії Сквирської міської ради (юридична адреса: м. Сквира, вул. К. Болсуновського, 28, Білоцерківського району, Київської області, код ЄДРПОУ: 04054961) щодо відмови у задоволенні заяв від 08 липня 2022 року та 07 липня2023 року про виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості та ненадання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою.

Зобов`язати Сквирську міську раду (юридична адреса: м. Сквира, вул. К. Болсуновського, 28, Білоцерківського району, Київської області, ) виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , земельну частку (пай) в натурі на місцевості орієнтованим розміром 6,49 умовних кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу створеного в межах колишньої Красноліської сільської ради Сквирського району Київської області села Красноліси Сквирського району Київської області та надати дозвіл на розроблення проектної документації із землеустрою.

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.М. Коваленко