ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року

м. Київ

справа № 757/30529/22

провадження № 61-14820св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: держава Україна в особі Київської міської прокуратури, територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у

м. Києві, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва

від 07 квітня 2023 року у складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Київської міської прокуратури, територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що з липня 2017 року першим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в

м. Києві, за процесуального керівництва прокуратури Київської області за його заявою проводиться досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000832 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 365 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року у справі № 757/18443/22-к вдруге у вказаному кримінальному провадженні скасовано постанову старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, про закриття вказаного кримінального провадження. Ухвала обґрунтована невиконанням слідчим свого обов`язку доказування правомірності закриття вказаного кримінального провадження.

На його неодноразові звернення жодного розслідування у кримінальному провадженні фактично не проводилося, процесуального рішення та слідчої дії не було прийнято та здійснено.

Слідством та прокуратурою не виконано вимоги ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року і не зареєстровано кримінальне провадження згідно зі статтею 397 КК України.

Вказує, що наведені обставини свідчать про умисне затягування слідчими та прокурорами проведення досудового розслідування та є підтвердженням наявності спільної вини відповідачів, їх системної протиправної поведінки, яка полягає у злочинній бездіяльності, порушенні розумних строків досудового розслідування та є підтвердженням наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіянням позивачу моральної шкоди.

Саме бездіяльність слідчих, допущена під час проведення досудового розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні, є для позивача психотравмуючою, внаслідок якої спричинено значні душевні страждання та стреси, що підставою для відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідачів моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 2 145 000 грн.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем жодним чином не обґрунтовано та не доведено факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано моральної шкоди.

При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у

м. Києві, неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заявник обґрунтовує вимоги касаційної скарги посиланням на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 201/7621/17.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 06 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу

У грудні 2023 року від територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

У лютому 2024 року від територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, надійшли додаткові пояснення.

Встановлені судами фактичні обставини справи

З матеріалів справи убачається, що у травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до прокуратури м. Києва із повідомленням про наявність у діях поліцейських ознак злочинів, передбачених статтями 365, 397 КК України. Посилався на те, що 10 травня 2017 року патрульна поліція застосувала до нього фізичний і моральний вплив.

На виконання вимог ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2017 року, 03 липня 2017 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365 КК України.

Даних про реєстрацію вчинення кримінального правопорушення за статтею

397 КК України матеріали справи не містять.

Здійснення досудового розслідування доручено слідчим третього слідчого відділу прокуратури міста Києва.

За результатами досудового розслідування 31 липня 2017 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, зокрема через неодноразові неявки ОСОБА_1 на виклик слідчого та неможливістю у зв`язку з цим встановити суму заподіяної шкоди.

Ухвалою слідчого суді Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2018 року у справі № 755/5429/18 постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано, а досудове розслідування кримінального провадження - відновлено.

За результатами подальшого досудового розслідування 16 листопада 2018 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження з тих же підстав.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року у справі № 755/5429/18 постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано, а досудове розслідування кримінального провадження - відновлено.

У зв`язку з початком роботи Державного бюро розслідувань та ліквідацією слідчих підрозділів в органах прокуратури, подальше досудове розслідування було доручено слідчим першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві.

За результатами досудового розслідування 30 липня 2021 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року у справі № 757/18443/'22-к зазначене рішення скасовано.

Із зазначених судових рішень слідує, що підставою для скасування постанов про закриття кримінального провадження слугувало те, що слідчим не було належним чином повідомлено позивача про виклик для участі у проведенні слідчих дій у кримінальному провадженні. Також у цих судових рішеннях зауважено, що жодних слідчих дій по кримінальному провадженню, порушеному за статтею 365 КК України, вчинено не було, а за статтею 397 КК України не внесено дані до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Наявність зазначених вище обставин згідно частини третьої статті 12 ЦПК Українипідлягає доказуванню позивачем.

Положеннями статті 1167 ЦК Українипередбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК Українивідповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК Українишкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316 св 21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги.

Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження

№ 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).

Суди попередніх інстанцій встановили певні факти, які можуть свідчити про надмірну тривалість досудового розслідування. Так, три рази ухвалами слідчих суддів від 09 липня 2018 року, 28 травня 2019 року, 13 вересня 2022 року була констатована бездіяльність органу досудового розслідування та скасовувалися постанови про закриття кримінального провадження. У цьому кримінальному провадженні на теперішній час триває слідство.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується, що встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, розслідування триває з травня 2017 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою у 2022 році становило 5 років. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом.

Таким чином, доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, оскільки у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій не врахували, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно?наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

За встановлених судами обставин, вбачається факт надмірної тривалості кримінального провадження, відомості про яке внесені в ЄРДР 03 липня

2017 року за частиною першою статті 365 КК України, в якому позивач є потерпілим, з урахуванням встановленої ухвалами слідчих суддів бездіяльності органу досудового розслідування, відсутності результатів досудового розслідування понад 5 років. Крім того за статтею 397 КК України не вирішено питання щодо внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, хоча в межах процесуального контролю на діями слідчого суд у 2022 році констатував невирішення питання щодо заяви позивача про можливе вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 397 КК України. Зазначенепоза розумним сумнівом негативно впливають на моральний стан позивача ОСОБА_1 , завдаючи йому моральної шкоди, тому неправильним є висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, з огляду на презумпцію завдання шкоди надмірно тривалим досудовим розслідуванням, яку відповідачі не спростували.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 щодо необхідності врахування під час розгляду справи релевантної практики ЄСПЛ, Конвенції та протоколів до неї, діям, рішенням та бездіяльності органу досудового розслідування, не врахував вищезазначених висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, тому дійшов помилкового висновку про те, що відсутні правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, зумовлених тривалим та неефективним досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні.

Суд апеляційної інстанції також не звернув на підстави скасування постанов про закриття кримінального провадження, зокрема такими підставами були неналежний виклик позивача для участі у проведенні слідчих дій у кримінальному провадженні, а також непроведення жодних інших слідчих дій (ухвали слідчих суддів Дніпровського та Печерського районних судів м. Києва від 28 травня

2019 року та від 13 вересня 2022 року відповідно), що також свідчить про неефективність та довготривалість досудового розслідування.

На підставі викладеного, оскільки неодноразовими скасуваннями судами постанов про закриття кримінального провадження у зв`язку з невчиненням слідчих дій, тривалим досудовим розслідуванням підтверджується факт здійснення відповідачами незаконної бездіяльності щодо позивача при здійсненні своїх повноважень, що відповідно до положень статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини.

Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23), від 07 червня 2023 року

у справі № 335/8532/21 (провадження № 61-4608св23), від 04 жовтня 2023 року

у справі № 607/1185/22 (провадження № 61-6708св23).

Оскільки у цій справі позивач довів факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано моральної шкоди, то колегія суддів дійшла висновку про стягнення з держави моральної шкоди.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотнезначення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з вимог розумності та справедливості, з урахуванням тих обставин, що довготривале та неефективне досудове розслідування призвело до душевних страждань позивача, враховуючи вік позивача, неодноразове звернення із обґрунтованими скаргами на дії слідчих, що вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення порушення своїх прав, Верховний Суд вважає достатньою сатисфакцією стягнення з держави грошової компенсації у розмірі

3 000 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2023 рокускасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди

3 000,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович