Провадження № 2/202/387/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

23 травня 2024 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Назаревич І.Л.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Дніпровська міська рада, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Дніпровська міська рада, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року визнано 24/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 загальним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , але належним чином своє право власності ОСОБА_2 не зареєструвала. Згідно листа КП «ДМБТІ» №12817 від 24.09.2021 право власності по АДРЕСА_1 зареєстровано на 24/100 частини за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.1978, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-7471, зареєстровано в КП «ДМТІ» та записано в реєстрову книгу №240 за реєстровим №2. Вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який зі згоди власника ОСОБА_4 зареєструвався за адресою: АДРЕСА_1 . Звертала увагу суду, що 24/100 частини домоволодіння, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_4 не були придатні для проживання та вона разом з чоловіком зробила капітальний ремонт частини будинку за власний кошт. Таким чином, до теперішнього часу вона відкрито та безперервно впродовж тривалого часу, а саме продовж сімнадцяти років з 2006 року користується не лише 12/100 частинами домоволодіння, які належать ОСОБА_4 , який заповідав належне йому майно на випадок своєї смерті їй, а й 12/100 частинами домоволодіння, які належать ОСОБА_2 згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року, якими вона володіє добросовісно. ОСОБА_2 тривалий час не приїжджає до м. Дніпра, втратила до належної їй частки домоволодіння всілякий інтерес, жодних претензій щодо домоволодіння до неї не має, вимог не заявляє. Просила суд визнати за нею право власності на 12/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , які належали ОСОБА_2 за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року, за набувальною давністю.

ОСОБА_1 позов підтримала та просила задовольнити. Повідомляла суду, що вона продовж сімнадцяти років відкрито та безперервно користується не лише 12/100 частинами домоволодіння, які належали ОСОБА_4 , який заповідав належне йому майно на випадок своєї смерті їй, а й 12/100 частинами домоволодіння, які належать ОСОБА_2 . Звертала увагу суду, що нею здійснено капітальний ремонт зазначеної частини домоволодіння. Також повідомила суду, що сплатила 6 000 грн. ОСОБА_2 та її чоловіку - ОСОБА_4 за 24/100 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а тому останні відмовились від своїх прав на спірне домоволодіння.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час і місце розгляду справи, причину неявки не повідомила, відзив на позов не надала, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Представник Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в повному обсязі. Зазначив, що позивач знала попереднього власника 12/100 частини будинку, а тому її володіння зазначеною частиною будинку не є добросовісним.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні в якості свідків було допитано ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 які повідомили суду, що позивач з 2006 року користується 12/100 частинами домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком здійснила капітальний ремонт частини будинку за власний кошт, оскільки будинок був в поганому стані, який був не придатний для проживання в ньому. Зазначали, що попереднім власником спірної частини домоволодіння була ОСОБА_2 , яка продала належну їй частину будинку позивачу.

Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року визнано 24/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 загальним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа КП «ДМБТІ» № 12817 від 24.09.2021 право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на 24/100 частини за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.1978 року, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-7471, зареєстровано в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 240 за реєстровим № 2.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 12/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивачем ОСОБА_1 надано копію розписки ОСОБА_4 відповідно до якої останній повідомляє, що він разом із своєю дружиною ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти за домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач була обізнана про те, що власником 12/100 частин спірного будинку, на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_2 , а тому володіння позивачем 12/100 частиною спірного будинку не можна вважати добросовісним.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в ухвалі від 17 жовтня 2019 року у справі № 638/9743/18 та в постанові від 13.10.2019 року у справі № 758/9598/18.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю

на 12/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки сам по собі факт користування позивачем частиною спірного домоволодінням не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. При цьому, власником спірного житлового будинку є відповідач, яка не відмовилась від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

У зв`язку з відмовою у позові, судовий збір на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст.12,13,81,89,263-265,354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Дніпровська міська рада, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.В. Бєсєда