Провадження № 22-ц/812/321/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 березня 2024 року м. Миколаїв

справа № 483/1267/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Афенді Віктором Петровичем, на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 05 грудня 2023 року під головуванням судді Шевиріної Т.Д., повний текст судового рішення складений 11 грудня 2023 року,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною.

Позивач зазначав, що 25 квітня 2000 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір міни. За умовами договору ОСОБА_2 поміняла житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що належав їй на підставі договору дарування від 09 серпня 1994 року за реєстраційним номером №1-753, посвідченим Першою Очаківською державною нотаріальною конторою, на квартиру АДРЕСА_2 , що належала йому на підставі договору дарування від 24 квітня 1996 року, посвідченого Першою Очаківською державною нотаріальною конторою. Договір міни був укладений в Очаківській філії Південної Товарної Біржи і зареєстрований в «Журналі реєстрації біржевих угод з нерухомістю» за № 0461 від 25 квітня 2000 року.

Посилаючись на те, що умови вказаного договору міни виконані повністю, але він позбавлений можливості нотаріального посвідчення угоди, позивач просив визнати цей договір дійсним.

В судовому засіданні 14 листопада 2023 року ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позову, подала письмову заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено в зв`язку із недотриманням сторонами спірного правочину його нотаріальної форми.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Афенді В.П., посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт зазначав, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилається на колізію права у чинному законодавстві, яка сталася на момент укладання договору міни 25 квітня 2000 року. Так, згідно зі ст. 224, 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу житлових квартир, будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. На підставі наведених норм, суд вважає, що положення ст. 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення має загальний характер. Між тим, з такою позицією суду першої інстанції апелянт не погоджується. Вказує, що за загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом чи договором, а відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Сторонами були узгоджені і виконані всі суттєві умови Договору міни. Після укладення договору позивач здійснював своє право володіння набутим у власність будинком, а саме зробив ремонт житлового приміщення, поліпшив його житлові властивості, переробив абонентські книжки на сплату комунальних послуг, виплачував податки за земельну ділянку, виготовив новий технічний паспорт на житловий будинок. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, та Закон України» Про товарну біржу» було прийнято в 1991 році, а Цивільний кодекс УРСР на момент укладання договору міни діяв з 1963 року, тому, на думку апелянта, правомірним буде застосування сторонами правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» як нормативного акта, що прийнято пізніше. Представник ОСОБА_3 також звертав увагу, що правова позиція позивача щодо захисту права власності шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує, але також стосується засобів право домагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у рішенні «Ятрідіс проти Греції» зазначав, що володіння майном повинно бути законним.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 04 березня 2024 року на підставі п.1 ч. 1 ст.365 ЦПК України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено до участі у справі ОСОБА_4 , яка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2021 року є власником квартири АДРЕСА_3 .

В судове засідання до суду апеляціфйної інстанції учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не дотримались передбаченої законом нотаріальної форми договору міни нерухомого майна.

Проте, колегія не може погодитись з таким висновком суду.

Так, за змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди щодо всіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтями 241, 242 ЦК Української РСР було передбачено, що за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

У період укладання сторонами договору міни існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР договір міни, як і договір купівлі-продажу житлових квартир, будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Проте згідно зі статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер стосовно відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України "Про товарну біржу" закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України "Про товарну біржу" стосовно угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто закон спеціальний переважає закон загальний.

Статтею 47 ЦК УРСР передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Разом із тим відповідно до положень частини 2 статті 47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення спірної угоди, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд має право на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору.

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість.

Зі змісту договору міни слідує, що 25 квітня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_2 поміняла належний їй на підставі посвідченого Першою Очаківською державною нотаріальною конторою за реєстраційним номером №1-753 договору дарування від 09 серпня 1994 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на квартиру АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_1 на підставі договору посвідченого Першою Очаківською державною нотаріальною конторою договору дарування від 24 квітня 1996 року.

Вказаний договір міни був зареєстрований в Очаківській філії Південної Товарної Біржи, про що у «Журналі реєстрації біржевих угод з нерухомістю» був зроблений запис за № 0461 за номером 5228.

Викладені обставини підтверджуються дослідженим судом апеляційної інстанції оригіналом даного договору, що міститься в інвентарній справі на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 4 інвентарної справи).

З матеріалів досліджених апеляційним судом інвентарних справ на нерухоме майно за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_5 , квартира АДРЕСА_6 , слідує, що вищевказаний договір міни був за заявою ОСОБА_2 від 09.10.2001 року зареєстрований у Очаківській районній філії Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 90). ОСОБА_1 щодо реєстрації договору міни до 24 серпня 2023 року до КП «ММБТІ» не звертався.

Як вбачається з матеріалів інвентарної справи на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 , набувши у власність за спірним договором міни вказану квартиру, 23 жовтня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу відчужила її ОСОБА_5 (а.с. 93). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла та її спадкоємцю ОСОБА_7 - державним нотаріусом Другої очаківської державної нотаріальної контори 26 липня 2002 року було видано Свідоцтво про на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно (а.с. 94).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом 29 лютого 2024 року власником квартири АДРЕСА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 25 грудня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального кругу Миколаївської області Остащенко Н.О., є ОСОБА_4 (а.с. 81).

Враховуючи, що сторони узгодили усі істотні умови договору від 25 квітня 2000 року і виконали його, та приймаючи до уваги неможливість нотаріального посвідчення цього договору міни в зв`язку із зміною на теперішній час власника квартири АДРЕСА_3 , колегія суддів вважає, що відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР існують підстави для задоволення позовних вимог про визнання спірного договору міни дійсним.

Застосування судом першої інстанції правових позиції Верховного Суду у постановах від 01.04.2020 року у справі № 754/1466/15-ц, від 21.07.2021 року у справі № 640/3509/19 колегія суддів вважає помилковим, оскільки фактичні обставини у цих справах не є подібними із обставинами справи, яка переглядається. Так, у зазначених судом першої інстанції постановах відмовлено у задоволенні вимог про визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсними, оскільки не було доведено ухилення сторони правочину від нотаріального посвідчення договору.

За такого не можна вважати правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а тому відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України це є підставою для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення - про задоволення позовних вимог щодо визнання дійсним укладеного сторонами 25 квітня 2000 року договору міни.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Афенді Віктором Петровичем, задовольнити.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2023 року, скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати дійсним укладений 25 квітня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір міни житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на квартиру АДРЕСА_2 , який було зареєстровано Очаківською філією Південної Товарної Біржи в «Журналі реєстрації біржевих угод з нерухомістю» за № 0461.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 27 березня 2024 року