Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/8479/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.05.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Леньо В.В., при секретарі Казимірська Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Королівської селищної ради, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Пилип Мілена Андріївна, про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача адвокат Нечаєв В.В. який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Пилип Мілена Андріївна, про визнання права власності на ? частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області, до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_4 , з яким вони прожили в шлюбі з 03.08.1973 року до дня його смерті.

За час життя та шлюбу вони придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 , про що свідчить копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 серпня 2003 року та володіли ним на праві спільної сумісної власності подружжя.

На день смерті ОСОБА_4 за вказаною адресою проживала разом з ним та була зареєстрована лише позивачка - ОСОБА_1 .

Позивач звернулася до приватного нотаріуса Пилип М., з метою вирішення питання щодо спадщини за законом на майно, що залишилось після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 . Разом із цим, у спадковій справі містився заповіт від 17.09.2019, відповідно до якого покійний ОСОБА_4 за час життя все своє майно заповів на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскільки майно було придбано під час перебування подружжя у шлюбі, то позивачка з моменту придбання будинку по договору купівлі-продажу стала власником 50% вказаного будинку. Інші 50% будинку (які належали ОСОБА_4 ) перейшли в порядку спадкування за заповітом на ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_4 - ніхто із подружжя не звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя чи про визнання майна, набутого подружжям за час шлюбу, особистою приватною власністю.

Але разом із цим, оригінал правовстановлюючого документа було втрачено за час життя ОСОБА_4 , а тому отримати будь-яке свідоцтва у нотаріуса неможливо.

Приватний нотаріус Пилип М. повідомила позивачку, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом (в тому числі на частку у майні подружжя) після смерті померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 немає можливості, оскільки ОСОБА_1 не представлено правовстановлюючий документ щодо належності спадкового майна спадкодавцеві. Видача свідоцтва про право на спадщину проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів та реєстрації їх в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що передбачено п.4.15 та п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. А також повідомила, що в разі відсутності вказаних документів ОСОБА_1 має право звернутись до суду.

На підставі викладено просив задовольнити позовні вимоги.

Не погоджуючись з вимогами позову представник співвідповідача ОСОБА_2 , - адвокат Бровді І.А., подав до суду відзив на позовну заяву, доводи якого зводяться до того, що позивачем на підтвердження обставин позову не подано доказів того, що спадковий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що майно було придбане за спільні кошти подружжя, а тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, проте представник подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують.

Представник відповідача Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 , та її представник адвокат Бровді І.А., в судове засідання не з`явилися. Представником відповідача до суду подано заяву у якій просив розгляд справи провести без їх з відповідачкою участі, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Третя особа, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору-Приватний нотаріус Пилип М.А. в судове засідання не з`явилася. До суду подала клопотання про розгляд справи без її участі. На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів подала до суду копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_4 ..

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані ЦК України.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , та спадкодавець ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.08.1973 року, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу (а.с. 43).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить актовий запис № 84 Виконавчого комітету Королівської селищної ради Виноградівського району Закарпатської області (а.с.21).

На день смерті ОСОБА_4 за вказаною адресою проживала разом з ним та була зареєстрована лише позивачка - ОСОБА_1 (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 серпня 2003 року.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що на випадок своєї смерті ОСОБА_4 , залишив заповіт, яким житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 , 26.11.2019 року звернулась до приватного нотаріуса Пилип М.А., із заявою про відмову від прийняття спадщини (права на обов`язкову частку у спадщині) після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.39).

Відповідач ОСОБА_2 , 26.11.2019 року звернулась до приватного нотаріуса Пилип М.А., із заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 44).

Приватним нотаріусом Пилим М.А. було заведено спадкову справу № 54/2019 після смерті ОСОБА_4 , про що свідчить Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 50).

Також судом встановлено, що 13.01.2024 року приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Пилип М.А., було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, в зв`язку з тим, що відповідно до Глави 11. п.п. 1.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Для видачі свідоцтва на частку у спільному майні подружжя відповідно до вимог чинного законодавства пережившій дружині необхідно подати нотаріусу документи, що підтверджують право власності спадкодавця на не рухоме майно (а.с. 77).

Судом встановлено, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 серпня 2003 року.

Станом на час набуття права власності на спірний житловий будинок діяли норми положень Кодексу законів про шлюб та сім`ю та Закону України «Про власність».

Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

За змістом положень ст. 22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статус роздільного майна охоплено положеннями ст. 23 Кодексу законів про шлюб та сім`ю, відповідно до норм якої майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно положень ст. 28 Кодексу законів про шлюб та сім`ю в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки був придбаний в період шлюбу.

Нормами ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.1 ст.358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч.2 даної статті, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно ч.3 вказаної статті, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Пункт 5постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачає що частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

За змістом положень ст. 1226 ЦК України частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, який є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності.

За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

За таких обставин, суд вважає, що розмір частки ОСОБА_1 у спільній сумісній власності на спірне майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1/2 частини, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

З огляду на коло спадкоємців наявні підстави для ухвалення рішення про визнання за ОСОБА_1 , як спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При розгляді даної справи позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірний житловий будинок було придбано за час перебування позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі і такий є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи викладене вище, встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку житлового будинку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 31.05.2024 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо