ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2925/24 Справа № 214/6370/23 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

сторони справи

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня2023 року, ухваленого суддею Ткаченком А.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області (складення повного тексту судового рішення в матеріалах справи - 22.12.2023),

ВСТАНОВИВ

В серпні 2023 представник позивача адвокат Повалій О.В. в інтересах позивачки ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 , придбаної 18.07.2004 року. Дану квартиру було придбано за спільні кошти подружжя, але покупцем в договорі було зазначено відповідача, який після погіршення їх подружніх стосунків на даний час не визнає за позивачкою її частини у праві власності на це майно, стверджуючи, що він єдиний власник квартири. Тому позивачка була вимушена звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 18 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 52,0 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по частці за кожним на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 52,0 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 493,50 грн.

Не погодившись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржене рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачці в повному обсязі.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції порушив процесуальні права відповідача, не забезпечивши йому професійної правничої допомоги, не роз`яснив йому його процесуальні права і обов`язки, а також суд припустився порушення норм матеріального права, не з`ясував обсяг нажитого подружжям майна, так, позивачка при поданні позову умисно умовчала про те, що в шлюбі було придбано нерухоме майно два гаражі та рухоме майно - автомобіль ВАЗ 2103, оформлене на позивача. У них із дружиною не було ніяких спорів з приводу майна, поки у їх стосунки не втрутився дорослий син ОСОБА_3 , який живе окремо. Апелянт зазначив, що суд однобоко розглянув справу на стороні позивача та виніс незаконне рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Повалій О.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як законне і обґрунтоване. Заперечила проти аргументів апеляційної скарги, зазначивши, що суд першої інстанції роз`яснив відповідачу його права в тому числі на професійну правничу допомогу. Щодо порушення норм матеріального права представник відмітила, що в апеляційній скарзі немає жодних аргументів по суті позовних вимог.

У відповіді на відзив окрім вже зазначених доводів в апеляційній скарзі, відповідач вказав, що під час розгляду справи він пояснив, що вважає спірну квартиру своєю особистою власністю, оскільки вона була придбана ним після продажу іншої квартири, яку він у свій час отримав від підприємства, на якому працював, і яку згодом він із сім`єю приватизував.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі про стягнення аліментів з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і яка не входить до переліку справ зазначених у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, які не можуть бути розглянуті в прядку спрощеного позовного провадження, враховуючи характер спірних правовідносин, справа розглядається без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 04 серпня 1973 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6).

18 липня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_2 придбав у гр. ОСОБА_4 двохкімнатну квартиру загальною площею 52,0 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., що розташована на адресою: АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи вказану квартиру спільним майном подружжя, з рівними частками по 1/2 у праві власності на неї за кожною із сторін, суд першої інстанції виходив з норм чинного сімейного законодавства України.

Так статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (презумпція спільності майна).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1ст.70 СК Україниу разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зокрема такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц.

У даній справі, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

Факт поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя, зокрема, на придбану в період шлюбу квартиру за спільні кошти подружжя, відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи не спростував.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано.

Зазначення апелянтом у скарзі про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилося в тому, що йому було не забезпечено професійну правничу допомогу та не було нібито роз`яснено його процесуальні права та обов`язки не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді.

Відповідно до статті 131-2 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав (стаття 59). Для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Правова допомога може бути платною і безоплатною; первинною і вторинною; судовою і позасудовою; розподілятися за галузями (у кримінальних, цивільних, сімейних, адміністративних справах, за стадіями (на етапі дізнання, досудового слідства, розгляду справи судом), суб`єктом надання (адвокат / інший фахівець у галузі права / законний представник / державний орган, суб`єктом права на правову допомогу тощо.

В цивільному процесі сторона має право на представника, якого обирає на власний розсуд, в разі необхідності та відповідності до критеріїв стороні може бути надана безоплатна правова допомога. Але ініціатором цього повинна виступати сама сторона. Суд першої інстанції за чинним ЦПК України не зобов`язаний забезпечити надання правничої допомоги будь-якій стороні, незалежно від її віку.

Так, відповідач ОСОБА_2 подавав письмові клопотання суду, подавав завірені ним копії документів по справі, мав можливість подавати докази на обґрунтування своєї позиції, приймав участь в судовому засіданні особисто, про перерву для прибуття свого представника не клопотав, мав можливість забезпечити у розгляді справи свого представника чим не скористався.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, судові витрати понесені відповідачем відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 грудня2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: