Справа № 374/426/23
Рішення

Іменем України

"29" травня 2024 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі: головуючого судді Кириченка В.І.,

при секретарі Марчук Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по 3% річних за порушення грошового зобов`язання та інфляційних нарахувань,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Дніпрофінансгруп» (, адреса реєстрації: вул. Автотранспортна, 2, офіс 205 і Дніпро, 42089) 3% річних в розмірі 19 978,13 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 101 859,64 грн., а всього 121 837,77 грн. (сто двадцять одна тисяча вісімсот тридцять сім гривень 77 копійок).

Мотивував позов тим, що 20.02.2008р. між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк Експобанк» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства»), (далі Первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту №43/2008 USD.

Згідно Договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 06.03.2018р., право вимоги за договором кредиту від 20.02.2008р., первісний кредитор відступив на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами.

Внаслідок відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є єдиним власником всіх прав вимоги за договором кредиту від 20.02.2008р. (у тому числі, але не обмежуючись, прав на отримання всіх платежів за укладеними договорами, і всіх прав Заставодержателя) з 06.03.2018р.

Згідно з зазначеним договором, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий кредитор, набув право вимоги до ОСОБА_1 щодо отримання загальної суми заборгованості, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму боргу, усі та будь-які штрафні санкції на дату набрання чинності рішенням, а також право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за договором кредиту та договором поруки з дати набрання чинності.

Викладені обставини встановлені ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2018р. по справі №2-2334/11.

В зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, первісний кредитор звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2011р. по справі №2-2334/11 стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» :аборгованість у сумі 221 796,00 грн. (далі Рішення суду).

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від : дповідальносгі за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на : тримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі .V«310/11534/13-n (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019р. у справі №916/190/18 провадження №12-302гс18).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в ікому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну лно (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії', а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018р. у справі №758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою етапі 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції' за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи лелікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018р. у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016р. у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Викладений висновок також корелюється із позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16.05.2018р. по справі №686/21962/15-ц.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Загальна сума заборгованості, встановлена рішенням суду, складає 221 796,00грн. Виходячи з нього, позивач розраховує відсоток річних та інфляційні нарахування в межах періоду загального стооку позйЬної давності, встановленого ст.257 ЦК України з 27.11.2020р. по 27.11.2023р.

За таких обставин, враховуючи положення ст.625 ЦК України, розмір грошового зобов`язання відповідача за час прострочення виконання рішення суду складає: 19 978,13 грн. 3% пчних та 101 859,64 грн. інфляційних нарахувань, а всього 121 837,77 грн. (сто двадцять одна тисяча вісімсот тридцять сім гривень 77 копійок).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просили розгляд справи проводити у їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав. Представник відповідача адвокат Клапчук Ф.П. в судове засідання після перерви не з`явився. Подано відзив в якому проти позову заперечують з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і

кредитор.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначена ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі заміни сторони зобов`язання до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

З викладеного слідує, що Позивач, який стверджує, що він як новий кредитор набув право вимоги у грошовому зобов`язанні, яке виникло на підставі договору кредиту від 20.02.2008 року, має підтвердити цілком конкретними доказами своє право вимагати від Відповідача сплати заборгованості за цим договором.

Позивач, як на підставу свого права вимоги у даній справі, посилається на наступні докази:

1) договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 06.03.2018 року,

2) заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2011 року по справі №2-2334/11 про стягнення заборгованості,

3) ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2018 року по справі №2-2334/11 про заміну сторони виконавчого провадженняу цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Проте, на підтвердження набутого ним права вимоги, Позивач не надає разом з позовною заявою оригіналу Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018 року. Тобто, Позивач не підтвердив належними доказами того, що він дійсно є новим кредитором у зобов`язанні та що він набув право вимоги до Відповідача на підставі вказаного ним договору.

Зазначене не підтверджується також заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2011 року по справі №2-2334/11 про стягнення з Відповідача заборгованості.

Що стосується ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2018 року по справі №2-2334/11, то зазначена ухвала аналогічним чином не є належним доказом набуття Позивачем права вимги до Відповідача у цій справі. Так, зазначеною ухвалою визначено наступне: «рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.03.2011 року в цивільній справі № 2-2334/11 за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, вказаний позов задоволено, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість в сумі 221796,00 грн. та судові витрати в розмірі 1820,00 грн., а всього 223616,00 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили, за яким представнику ПАТ «КБ «Експобанк» було видано виконавчий лист. Разом з тим, 06.03.2018 року між ПАТ «КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 50, відповідно до якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами, у томі числі за кредитним договором № 43/2008 USD, укладеним 20.02.2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 » На підставі викладеного, суд виніс ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, а саме ПАТ «КБ «Експобанк» замінив на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», тобто Позивача.

У зв`язку з заміною кредитора в матеріальних правовідносинах відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження", статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Викладене вище свідчить, що рішення суду про заміну сторони виконавчого провадження створює юридичні наслідки в рамках вказаного виконавчого провадження. У той же час належним доказом відступлення права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора є належним чином укладений договір про відступлення права вимоги, а не рішення суду про заміну сторони виконавчого провадження.

Як зазначалося вище, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва відбулася

заміна сторони виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа у цивільній справі № 2-2334/11. Ця ухвала створює правові наслідки в рамках вказаної цивільної справи № 2-2334/11 та виконавчого провадження, яке було відкрите за виданим Шевченківського районного суду м.Києва виконавчим листом у цій справі (ВП № 51837760).

Втім, зазначена ухвала не підтверджує право вимоги Позивача у справі, що розглядається, та враховуючи відсутність оригіналу Договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 06.03.2018 року, слід дійти висновку, що Позивач не довів та не підтвердив належними доказами свого права вимоги до Відповідача у цій справі.

Крім того, згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження № 51837760 про стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості в сумі 223616 грн., яке було відкрите на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м.Києва у справі № 2-2334/11, на даний час завершене.

Важливо також відмітити, що підстави для стягнення з боржника штрафних санкцій є предметом окремого правового регулювання в рамках цивільного законодавства (ст. 625 ЦК України).

Позивач, який стверджує про своє право на стягнення з Відповідача 3% річних і інфляційних втрат не підтвердив, що таке право було дійсно йому передане Первісним кредитором, зокрема, у суду та у Відповідача відсутня можливість ознайомитися з оригіналом договору про відступлення права вимоги, в якому такі положення могли б міститися. У той же час надані Позивачем судові рішення Шевченківського районного суду м. Києва у цивільній справі № 2-2334/11 стосуються стягнення лише суми основного

боргу, а також відсотків за користування кредитом, комісї та пені. Тобто зазначені рішення не стосувалися стягнення 3% річних та індексу інфляції за весь час прострочення відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, ухвала Шевченківського районного суду м.Києва у справі № 2-2334/11 жодним чином не може підтверджувати право Позивача на стягнення з Відповідача 3% річних та індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України зазначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Приймаючи участь у справі необхідно пам`ятати, що процес доказування повинен ґрунтуватися виключно на доказах, належність та допустимість яких буде непорушною.

З відповідних положень ст. 81 ЦПК України вбачається, що докази, якими позивач

обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою.

Отже, Позивачем не було доведено та підтверджено належними доказами наявність в нього права вимоги до Відповідача за договором кредиту від 20.02.2008 року №43/2008 USD та зокрема щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Судом встановлено слідуюче.

Згідно ст.625 ч.2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і

кредитор.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначена ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі заміни сторони зобов`язання до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

З викладеного слідує, що Позивач, який стверджує, що він як новий кредитор набув право вимоги у грошовому зобов`язанні, яке виникло на підставі договору кредиту від 20.02.2008 року, має підтвердити цілком конкретними доказами своє право вимагати від Відповідача сплати заборгованості за цим договором.

Позивач, як на підставу свого права вимоги у даній справі, посилається на наступні докази:

1) договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 06.03.2018 року,

2) заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2011 року по справі №2-2334/11 про стягнення заборгованості,

3) ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2018 року по справі №2-2334/11 про заміну сторони виконавчого провадженняу цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Згідно заочного рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.03.2011 року по справі №2-2334/11 судом було встановлено, що 20.02.2008 р. між ВАТ КБ «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту N«43/2008USD (далі - Договір), згідно якого останнім було отримано кредит на суму 21000,00 доларів США строком до 19.02.2015 р. із сплатою 12 % річних за користування кредитом для придбання автотранспорту. Відповідно до п.п.1.3., 3.5., 4.5.2. Договору, відповідач ОСОБА_1 брав на себе зобов`язання забезпечити своєчасне повернення грошових коштів, шляхом погашення боргу відповідно до графіку погашення заборгованості, сплатити нараховані відсотки за користування кредитом, комісію за управління кредитом і виконати свої зобов`язання згідно з умовами даного договору. Відповідач ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання, передбачені п.п.1.3., 3.5., 4.5.2. Договору. Відповідно до п. 5.2 Договору, у разі прострочення Позичальником строку сплати

мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту', Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,2% від суми боргу за кожен день прострочення.

Станом на 01.12.2009 р. заборгованість відповідача перед позивачем становить 15750,00 доларів США основного боргу, що станом на 01.12.2009 р. становить - 125807,85 грн., 4250,00 доларів США простроченої заборгованості за кредитом, що станом на 01.12.2009 р. становить -33948,15 грн., 3135,59 доларів США по відсотках за користування кредитом, що станом на 01.12.2009 р. становить -25046,47 грн., 4179,32 грн. заборгованості по комісії, 32814,21 грн. пені, а всього 221796 грн. І судом було стягнуто вказану суму 221796 грн. та судові витрати в розмірі 1820 грн. а всього 223616 грн. З встановлених судом умов договору вбачається обов`язок відповідача повернути борг і вісотки за користування кредитом в доларах США і ці обставини не доказуються при розгляді цієї справи відповідно до ст.82 ч.4 ЦПК України.

Що стосується ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2018 року по справі №2-2334/11, то зазначена ухвала не є достатнім доказом набуття Позивачем права вимоги до Відповідача у цій справі. Так, зазначеною ухвалою визначено наступне: «рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.03.2011 року в цивільній справі № 2-2334/11 за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, вказаний позов задоволено, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість в сумі 221796,00 грн. та судові витрати в розмірі 1820,00 грн., а всього 223616,00 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили, за яким представнику ПАТ «КБ «Експобанк» було видано виконавчий лист. Разом з тим, 06.03.2018 року між ПАТ «КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 50, відповідно до якого відбулось відступлення прав вимоги за кредитними договорами, у томі числі за кредитним договором № 43/2008 USD, укладеним 20.02.2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та ОСОБА_1 » На підставі викладеного, суд виніс ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження, а саме ПАТ «КБ «Експобанк» замінив на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», тобто Позивача. Але зазначеною ухвалою не було встановлено , що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав і інше не встановлено договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.

Враховуючи, що Договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 06.03.2018 року позивачем не надано суду , слід дійти висновку, що Позивач не довів та не підтвердив належними доказами свого права вимоги до Відповідача у цій справі трьох процентів річних від простроченої суми а також сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення..

Згідно постанови начальника відділу Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Київ) від 28.04.2020 року виконавчий документ про стягнення 223616,00 грн. повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ « Про виконавче провадження « так як відсутнє майно на яке можна звернути стягнення.

Згідно ст.12 ЗУ « Про виконавче провадження « передбачено строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, поновлення пропущеного строку

1. Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

2. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

3. Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

4. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:

1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;

2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

5. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

6. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Так як відбулось повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а саме строк три роки з 28.04.2020 року по 28.04.2023 року . Позивач подав позов до суду 16.01.2024 року без надання доказів, що йому судом поновлено строк пред`явлення такого документа до виконання. За вказаних обставин позивач не довів існування грошового зобовязання у відповідача перед позивачем. А тому відповідач не може нести відповідальність за порушення грошового зобовязання на підставі ст.625 ч.2 ЦК Україним.

Розрахунок заборгованості позивач подав з 27.11.2020 року по 27.11.2023 року на суму 19978,13 грн. як три проценти річних від суми 221796 грн. та 101859,64 грн. інфляційних нарахувань на вказану суму. Інфляційні нарахування на заборгованість в доларах США не нараховуються так як стосуються національної грошової одиниці гривні.

Таким чином Позивачу слід відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст. 625,514,513,512,509 ЦК України, ст.12 ЗУ « Про виконавче провадження « ст. ст. 43, 49, 178 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 03.06.2024 року.

Суддя В.І. Кириченко