Справа № 461/7568/18 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/2497/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Марко О.Р.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Христина Олегівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Лілія Володимирівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бєлопольська Ірина Романівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Юрій Пилипович, про визнання недійсними договору дарування частини квартири, договору купівлі-продажу квартири, іпотечного договору та визнання недійсним і скасування свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням поданих ним заяв про уточнення позовних вимог від 06 грудня 2018 року та від 20 червня 2019 року, просив:

визнати недійсним договір дарування 3/4 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 09 серпня 2018 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зареєстрований в реєстрі за №373, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х.О., номер запису про право власності: 27424439;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29 жовтня 2018 року, зареєстроване в реєстрі за №1832, на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , видане в порядку статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., відповідно до якого ОСОБА_1 набула право власності на вищевказану квартиру;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 06 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за №3847, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р., номер запису про право власності 28765835;

визнати недійсним іпотечний договір від 06 листопада 2018 року, предмет іпотеки квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , зареєстрований в реєстрі за №1736, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П., номер запису про іпотеку: 28844900.

В обгрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 11 вересня 2017 року між ним та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач позичив відповідачу 780000 грн. на строк до 25 вересня 2017 року. У зв`язку з тим, що ОСОБА_6 не повернув вказаних грошових коштів, у листопаді 2017 року позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з відповідним позовом. Під час розгляду справи відповідач позов визнав і не заперечував проти його задоволення. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 липня 2018 року, яке набрало законної сили 02 серпня 2018 року, позов ОСОБА_5 задоволено та стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача 780000 грн. На виконання вказаного рішення, 10 серпня 2018 року судом видано виконавчий лист. Звертаючись до державної виконавчої служби, позивачем було встановлено, що у відповідача відсутнє будь-яке зареєстроване на праві власності нерухоме або рухоме майно, а також встановлено, що 09 серпня 2018 року відповідач подарував належні йому 3/4 частки вищевказаної квартири своїй дочці ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х.О. та зареєстрованого в реєстрі за №373.

Вважав, що вказаний договір є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, а лише з метою приховання (укриття) майна від звернення на нього стягнення та ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів. При цьому, позивач звертав увагу, що договір укладений між сторонами, які є близькими родичами і які були обізнані про існування судового рішення, боржником за яким був ОСОБА_6

06 червня 2019 року, в процесі розгляду даної справи, позивачу стало відомо, що від ОСОБА_7 спірне майно перейшло у власність ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 29 жовтня 2018 року, виданого в порядку статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В.

В подальшому, 06 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, а 09 листопада 2018 року, відповідно до договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , квартира передана в іпотеку останнього.

Позивач наголошував, що вказані правочини було вчинено в період існування даного спору відносно спірного нерухомого майна, договори є такими, що направлені на приховання майна, у зв`язку з чим, є недійсними з тих самих підстав, що й первинний договір дарування від 09 серпня 2018 року. Крім того, зазначає, що вказані правочини є похідними від договору дарування, а тому недійсність договору дарування свідчить і про недійсність всіх інших договорів.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_6 помер, спадкова справа після його смерті не заводилась.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х.О., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бєлопольської І.Р., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенка Ю.П., про визнання недійсними договору дарування частини квартири, договору купівлі-продажу квартири, іпотечного договору та визнання недійсним і скасування свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно, в частині вимог, що стосуються відповідача ОСОБА_6 , закрито.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х.О., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бєлопольської І.Р., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенка Ю.П., про визнання недійсними договору дарування частини квартири, договору купівлі-продажу квартири, іпотечного договору та визнання недійсним і скасування свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_5 , просить рішення скасувати в частині відмови в позові з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В частині закриття провадження в справі рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується.

Позивач не погоджується з висновком суду про недоведеність порушення своїх прав через те, що він не був стороною оспорюваних договорів, зазначеними договорами не визначались будь-які його права, не встановлювались будь-які його обов`язки і він не має жодних прав на спірну квартиру, а також відсутні спадкоємці після смерті відповідача ОСОБА_6 , які б прийняли спадщину і могли б бути залучені до участі у справі, як його правонаступники.

Покликається на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 липня 2018 року його позов було задоволено в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_6 на його (позивача) користь 780000 грн., оспорюваний договір дарування був укладений між сторонами, які є близькими родичами та були обізнані про існування вказаного судового рішення, відтак, у сторін був відсутній намір щодо настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а їхні дії направлені лише на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно.

Наголошує, що суд першої інстанції під час нового розгляду, в порушення приписів ч.1 ст.417 ЦПК України, не врахував вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, зокрема, не перевірив доводів позивача, не встановив, чи передбачали сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватись цим майном.

Вважає, що суд дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення його позовних вимог.

Наголошує, що суд першої інстанції вважав, що смерть ОСОБА_6 та відсутність спадкоємців його прав та обов`язків виключає можливість задоволення позову, однак, такі доводи не грунтуються на засадах верховенства права.

Зауважує, що у випадку визнання оспорюваних правочинів недійсними спірне майно увійде до складу спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_6 , оскільки відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Погоджується, що у ОСОБА_6 дійсно на момент розгляду справи відсутні спадкоємці, однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у випадку визнання оспорюваних правочинів недійсними позивач зможе задовольнити свої вимоги за рахунок майна померлого ОСОБА_6 після визнання спадщини відумерлою.

На переконання апелянта, суд першої інстанції не звернув на це уваги і безпідставно не захистив права та охоронювані законом інтереси позивача, при цьому не застосував до спірних правовідносин ст.ст. 215, 234 ЦПК України.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали, окрім того, є заява сторони позивача про розгляд справи у їхній відсутності, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 вересня 2017 року між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_6 (позичальник) укладений договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. та зареєстрований в реєстрі за №1213, відповідно до якого, позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 780000 грн., що на момент підписання цього договору в еквіваленті становило 30000 доларів США, які позичальник зобов`язувався повернути позикодавцю в строк до 25 вересня 2017 року.

На момент укладення договору позики, ОСОБА_6 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про що зазначено в самому договорі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 липня

2018 року (справа №521/19584/17), яке набрало законної сили 02 серпня 2018 року, позов ОСОБА_5 задоволено та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 780000 грн.

ОСОБА_6 пред`явлені до нього вимоги визнавав, що підтверджується його заявою від 02.07.2018 року.

10 серпня 2018 року за вказаним рішенням суду видано виконавчий лист.

Інформації про пред`явлення стягувачем ОСОБА_5 виконавчого листа до примусового виконання в матеріалах справи немає.

09 серпня 2018 року між ОСОБА_6 (дарувальник) та його дочкою ОСОБА_7 (обдаровувана) укладений договір дарування 3/4 часток квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х.О. та зареєстрований в реєстрі за №373.

На момент укладення договору дарування, ОСОБА_6 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , про що зазначено в самому договорі.

Згідно з пунктом 1 договору дарування, дарувальник передає безоплатно у власність, а обдаровувана приймає у дарунок 3/4 частки квартири

АДРЕСА_3 .

У цьому пункті договору зазначено, що відчужувана частина квартири належить дарувальнику на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 24 липня 2017 року ОСОБА_9 , державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, за реєстровим №1-288 Дублікат виданий 09 серпня 2018 року ОСОБА_9 , державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, за реєстровим №1-172.

У пункті 7 договору дарування вказано, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, під опікою і піклуванням не перебувають, не страждають захворюваннями, що перешкоджають усвідомити суть цього договору, цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладення договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Згідно з пунктом 8 договору дарування, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 09 серпня 2018 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування 3/4 частки квартири від 09 серпня 2018 року.

Після укладення договору дарування, ОСОБА_7 стала власником квартири в цілому, оскільки до укладення договору дарування їй належала 1/4 частина квартири, в якій вона була зареєстрована і проживала.

29 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акта про передачу майна стягувачу

в рахунок погашення боргу від 26 жовтня 2018 року, виданого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М. (номер виконавчого провадження 57522274), на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 26 жовтня 2018 року, видано свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 29 жовтня 2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва від 29 жовтня 2018 року.

06 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р., зареєстрований

у реєстрі за №3847, відповідно до якого продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 06 листопада 2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 листопада 2018 року.

09 листопада 2018 року зареєстроване обтяження вказаної квартири іпотекою, на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Ю.П., іпотекодержателем за яким є ОСОБА_8 , а іпотекодавцем ОСОБА_3 .

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або

в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 липня

2018 року (справа №521/19584/17) його позов до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів задоволено та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 780000 грн., тому оспорюваний договір дарування був укладений між ОСОБА_6 , який є боржником по відношенню до позивача, та ОСОБА_7 , яка є дочкою боржника, тобто між сторонами, які є близькими родичами і які були обізнані про існування зазначеного судового рішення, а отже, у сторін договору був відсутній намір щодо настання реальних правових наслідків, обумовлених цим правочином, а їхні дії направлені лише на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою його укриття.

Скасовуючи попередні рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд вказав, що суди не перевірили доводів позивача, не встановили, чи передбачали сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном, а тому дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 .

На виконання вказівок Верховного Суду колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що на момент укладення договору позики від 11 вересня 2017 року, боржник ОСОБА_6 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , про що зазначено в самому договорі позики, який посвідчувався нотаріально.

На момент укладення оспорюваного договору дарування від 09 серпня 2018 року, ОСОБА_6 вже був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , про що також зазначено в самому договорі дарування.

На запит адвоката Антонюк О.О. Галицька районна адміністрація Львівської міської ради у листі від 19 березня 2024 року повідомила, що ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований з 08.12.2006 року по 16.11.2017 року.

З наведеного слід дійти висновку про те, що на момент укладення 09 серпня 2018 року оспорюваного договору дарування, ОСОБА_6 в належній йому на праві спільної часткової власності квартирі не проживав, а відтак, підстав вважати, що після укладення цього договору дарувальник ОСОБА_6 продовжував фактично володіти та користуватись квартирою, немає.

Окрім того, як зазначалось вище, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що виданий йому 10 серпня 2018 року Малиновським районним судом м. Одеси виконавчий лист пред`являвся ним до примусового виконання.

Також необхідно зазначити, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_6 помер, спадкова справа після його смерті не заводилась, спадкоємців, які б подали заяви про прийняття спадщини після смерті відповідача ОСОБА_6 у встановлений законом строк або ж прийняли спадщину після його смерті в силу закону (ч.ч.3, 4 ст.1268 ЦК України), судом першої інстанції не встановлено, відтак, правонаступники відповідача ОСОБА_6 у спірних правовідносинах, які допускають правонаступництво, відсутні.

На цій підставі суд першої інстанції закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х.О., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бєлопольської І.Р., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пилипенка Ю.П., про визнання недійсними договору дарування частини квартири, договору купівлі-продажу квартири, іпотечного договору та визнання недійсним та скасування свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно, в частині вимог, що стосуються відповідача ОСОБА_6 , і позивач ОСОБА_5 в цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржив.

Окрім того, суду не надано доказів про пред`явлення позивачем, як кредитором спадкодавця, вимог до спадкоємців у порядку статті 1281 ЦК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту порушення його прав відповідачами внаслідок укладення ними оспорюваних договорів, як похідних від первинного договору дарування з відповідачем ОСОБА_6 , щодо якого в частині пред`явлених до нього вимог провадження в справі закрите, тому правових підстав для інших висновків по суті вирішення справи, ніж тих, що дійшов суд першої інстанції в оскаржуваній частині вирішення спору, в колегії суддів немає, як і немає підстав для висновку про порушення судом в цій частині вимог матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 травня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич