Справа № 646/5888/24
№ провадження 2/646/2380/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.05.24 м.Харків

Суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова Сіренко Ю.Ю., розглянувши позовну заяву адвоката Попова А.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

До Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла позовна адвоката Попова А.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якій просить суд:

- розірвати шлюб, укладений між мною, ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), зареєстрований «21» жовтня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1815.

-стягнути з відповідача, ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ), на користь позивача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суддя перевіряє додержання усіх передумов відкриття провадження.

Позовна заява підлягає поверненню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Аналізуючи наведену норму закону вбачається, що в одне провадження можуть бути об`єднанні вимоги, які пов`язані між собою не лише сторонами по справі, а мають бути основними та похідними вимогами.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка заявила дві вимоги: про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Ці вимоги не є основними та похідними одні до одних, тобто, вирішення позовних вимог про стягнення аліментів та розірвання шлюбу не залежить від вирішення одна від одної.

Крім того, діючими нормами процесуального права передбачений різний порядок позовного провадження у справах за такими вимогами. Отже, вимоги про розірвання шлюбу відповідно до вимог ЦПК України підлягають розгляду лише в порядку загального позовного провадження, а вимоги про стягнення аліментів можуть бути розглянуті в порядку наказного чи спрощеного позовного провадження.

Крім того, суддя звертає увагу на те, що в позовній заяві об`єднані дві позовні вимоги які, на думку суду, не можуть бути розглянути в одному позовному провадженні (розірвання шлюбу, стягнення аліментів), оскільки відсутня спільність предмету позову, позовні вимоги не однорідні.

У справах про розірвання шлюбу передбачена можливість надання сторонам строку для примирення та зупинення у зв`язку з цим провадження у справі і що в свою чергу не передбачено при розгляді справи про стягнення аліментів на дітей, що може призвести до безпідставного затягування розгляду позовних вимог про стягнення аліментів на дітей.

Таким чином, в порушення вимог ч. 1 ст. 188 ЦПК України, у позовній заяві не викладено обставин і не зазначено доказів того, у чому конкретно полягає однорідність позовних вимог про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину, які не взаємопов`язані між собою, регулюються різними нормами права і правильність вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу, не залежить від правильності позовних вимог про стягнення аліментів на дитину. Крім того, як вже зазначено вище, строки розгляду позовних вимог про розірвання шлюбу і стягнення аліментів на дітей, є різними.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, заява повертається у випадках, коли: порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Позивач з власної ініціативи об`єднав позовні вимоги без дотримання правил об`єднання позовних вимог.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що повернення позовної заяви, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки позивач має право повторно звернутися до суду.

Суддя також враховує та звертає увагу, що згідно з ч.2 ст.10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п.36).

На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року).

Таким чином, слід зазначити, що саме звернення особи до суду з позовною заявою не спричиняє безумовне відкриття провадження у справі. Адже суддя, відкриваючи провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала позовну заяву, порядку здійснення права на звернення до суду.

На підставі вищевикладеного позовна заява підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст.185, 188, 258-260 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Позовну заяву адвоката Попова А.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів в порядку ч. 2 ст.261, ст.354 ЦПК України.

Суддя - Ю.Ю. Сіренко