Справа № 472/1291/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року селище Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді - Тустановського А.О.,

за участю секретаря - Щербини О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Веселинове Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк (далі - АТ КБ „Приватбанк), в особі представника за довіреністю Донець В.В., звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що 29 жовтня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру загальною площею 79.40 кв.м, житловою площею 40.70 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 03 жовтня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1140.

Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з квартири загальною площею 79.40 кв. м, житловою площею 40.70 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладено позивач просить виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та проживають у житловому будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

29 грудня 2023 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

21 лютого 2024 року ухвалою суду поновлено відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 строк для подання відзиву на позовну заяву строком у п`ятнадцять днів, який починається з дня винесення відповідної ухвали.

04 березня 2024 року до суду від представника відповідачів ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 03 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про іпотечний кредит № NKVSG6. За умовами вказаного договору Кредитор зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 70 000 грн. 00 коп., а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень 00 коп., сплатити відсотки за користування кредитом 15 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором (п.п.1.1 Договору).

Згідно п.п.1.3 вказані грошові кошти були надані на поліпшення якості окремого житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п.п.1 Договору виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором забезпечується: - іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; - договором поруки № NKVSG6 від 03.102007 року, укладеного з ОСОБА_5 .

03 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено Іпотечний договір № NKVSG6, посвідчений приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1476.

П.п. 1.1 Іпотечного договору встановлено, що Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Договору про Іпотечний кредит, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначений цим Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: житловий кам`яний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 692 кв.м, належній Іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 613516, виданого Веселинівською селищною радою Миколаївської області 20.09.2007 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 95. Предмет Іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Веселинівською селищною радою Миколаївської області 27 вересня 1995 року та зареєстрованого в Веселинівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за р. № 1794.

29 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем було вчинено виконавчий напис на вищевказаному Іпотечному договорі та здійснено перехід права власності на предмет іпотеки до Приватного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відомості про речове право право власності за номером: 17233879 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 217).

В своїй позовній заяві позивач упускає вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, відповідно до якої: «Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду». Тобто, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки був набутий відповідачем у власність на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Веселинівською селищною радою Миколаївської області 27 вересня 1995 року та зареєстрованого в Веселинівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за р. № 1794 (П.п. 1.1 Іпотечного договору). Тобто, в даному випадку, житлове приміщення не було придбане за кредитні кошти, а тому виселення без надання іншого житлового приміщення забороняється законом. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, та Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Відповідачі постійно проживають у спірному будинку починаючи з 1995 року, що підтверджується Витягом з реєстру територіальних громад № 2024/002002542 та Витягом з реєстру територіальних громад № 2024/002002681. Вказане підтверджує триваючий зв`язок відповідачів із спірним домоволодінням.

Зважаючи на викладене, враховуючи те, що відповідачі не мають у володінні та користуванні іншого житла, враховуючи те, що предмет іпотеки не придбаний за кредитні кошти, а також враховуючи той факт, що відповідачі проживали в спірному домоволодінні ще до укладення Іпотечного договору, то є всі підстави стверджувати, що виселення з предмету іпотеки є неможливим без надання іншого житла. Інше житло відповідачам надано не було.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання щодо визнання колишніх власників предмету іпотеки такими, що втратили право користування майном (внаслідок виселення), необхідно встановити чи проживають та користуються відповідачі спірним майном, чи мають вони інше житло, оцінити доводи щодо співмірності втручання у право на мирне володіння майном з дотриманням балансу між правами учасників спору. Суд звернув увагу, що саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши житло, в яке відповідач може бути переселений.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 ( у частині реалізації права іпотекодержателя та набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41,47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 22.03.2023 року у справі № 361/4481/19 вважає, що вказаний вище Закон має бути застосований у аналогічних справах, на період дії воєнного стану. Просить суд в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення відмовити в повному обсязі.

09 квітня 2024 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 надійшли пояснення, в яких зазначив, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , з 2016 року належить АТ КБ «ПриватБанк». Цивільним кодексом України, а саме статтею 391 передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Отже, застарілі норми Житлового кодексу Української РСР обмежують право приватної власності визначені нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, ОСОБА_3 має жиле приміщення. Просить суд задовольнити позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк».

09 квітня 2024 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача АТ КБ Приватбанк Шевченко А.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Крім того зазначила, що дійсно був укладений 03 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» договір про іпотечний кредит № NKVSG6, але в даному випадку житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 не придбане за кредитні кошти, а тому виселення без надання іншого житлового приміщення забороняється. Даний житловий будинок придбаний відповідачами в 1995 році та вони постійно там проживають.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Стаття 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

03 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про іпотечний кредит № NKVSG6. За умовами вказаного договору Кредитор зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 70 000 грн. 00 коп., а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень 00 коп., сплатити відсотки за користування кредитом 15 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором (п.п.1.1 Договору)(а.с. 10-16).

Згідно п.п. 1.3 вказані грошові кошти були надані на поліпшення якості окремого житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п.п.1 Договору виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором забезпечується: - іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; - договором поруки № NKVSG6 від 03.102007 року, укладеного з ОСОБА_5 .

03 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено Іпотечний договір № NKVSG6, посвідчений приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1476 (а.с. 20-22).

П.п. 1.1 Іпотечного договору встановлено, що Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Договору про Іпотечний кредит, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначений цим Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: житловий кам`яний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 692 кв.м, належній Іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 613516, виданого Веселинівською селищною радою Миколаївської області 20.09.2007 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 95. Предмет Іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Веселинівською селищною радою Миколаївської області 27 вересня 1995 року та зареєстрованого в Веселинівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за р. № 1794.

29 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем було вчинено виконавчий напис на вищевказаному Іпотечному договорі та здійснено перехід права власності на предмет іпотеки до Приватного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відомості про речове право право власності за номером: 17233879 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 217).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 321888233 від 03.02.2023 року позивач у справі АТ КБ «Приватбанк» є власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 (а.с. 3-5).

12 жовтня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направлено вимогу, відповідно до якої вимагав останніх разом з членами сім`ї та іншими мешканцями протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії добровільно звільнити житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.с. 6).

Відповідно до довідки за вих № 2377-02-2023 від 27.02.2023 року, виданої Веселинівською селищною радою Вознесенського району Миколаївської області, зазначено, що згідно з Реєстром територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 04.11.1999 року по теперішній час, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 30.11.1995 року по теперішній час (а.с. 9).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Виселення осіб із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина 1 статті 109 ЖК УРСР).

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Аналогічні за змістом положення містяться й у частині 3 статті 109 ЖК України.

Разом із тим, частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року в справі № 310/2950/18 зроблено висновок, що: «враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається».

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 209/2032/14-ц зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК Української РСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору».

Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі № 442/328/19-ц.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 344/12708/19 вказано, що: «відповідачі, як колишні власники спірної квартири, яка була предметом іпотеки і не придбавалась за кредитні кошти, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР можуть користуватись цією квартирою до забезпечення іншим постійним жилим приміщенням. Якщо колишні власники фактично не проживають у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечені іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ними права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами».

У частині 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Позовні вимоги позивача про виселення відповідачів має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, від якого Верховний Суд не відступав, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладені у постанові від 31 березня 2021 року № 753/72/17.

Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 листопада 2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 продали ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про те, що оскільки житловий будинок, який є предметом іпотеки, не був придбаний за рахунок кредитних коштів, а іншого житла відповідачі не мають, то підстав для їх виселення без надання іншого жилого приміщення немає, що відповідно і є підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати позивача, однак враховуючи, що в позові відмовлено, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладено, керуючись ст. ст. 4, 12, 76- 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2024 року.

Суддя Веселинівського районного суду

Миколаївської області А.О. Тустановський