головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 травня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Починаючи з 13 липня 2001 року позивач працювала на керівних посадах управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві. Наказом Управління № 215 к від 3 квітня 2020 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2021 року у справі №761/13112/20 зазначений наказ визнано протиправним та його скасовано, ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Повноважному представнику Управління, який 4 лютого 2021 року брав участь у судовому засіданні було достеменно відомо, що суд допустив негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді. Однак, внаслідок безпідставного ігнорування Управлінням рішення суду, ОСОБА_1 була поновлена на посаді 11 лютого 2021 року на підставі наказу № 76к від 9 лютого 2021 року. В подальшому 20 квітня 2021 року постановою Київського апеляційного суду відмовлено у задоволені апеляційної скарги відповідача, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Згідно довідки Управління № 25 від 28 квітня 2020 року про середню заробітну плату позивача розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 складав 1 742 грн 78 коп. Також представник позивача зазначав, що 30 квітня 2023 року завершено реорганізацію Фонду соціального страхування та управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України шляхом їх припинення та їх приєднання до Пенсійного фонду України. Пенсійний фонд України та його територіальні органи визначено правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Зважаючи на те, що до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві перейшли всі права та обов`язки Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 6 971,12 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 1 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 5 228 грн 34 коп.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено додаткове рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 5 840 грн 00 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції 31 травня 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулось із апеляційною скаргою на рішення та додаткове рішення, у якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

У доводах апеляційної скарги посилається на ту обставину, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2021 року у справі №761/13112/20 в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання, що підтверджено наказом від 9 лютого 2021 року №76-к про поновлення на роботі та платіжним дорученням від 11 лютого 2021 року №169.

На переконання відповідача чинне законодавство не містить визначення негайного виконання судового рішення, та не встановлено строку, протягом якого рішення, що допущене до негайного виконання, має бути виконано.

Відповідач у цій справі вважає, що фактичне виконання судового рішення до набрання ним законної сили є негайним виконанням, оскільки законодавством не визначений часовий проміжок між оголошенням судового рішення та його фактичним виконанням. Саме рішення надійшло до відповідача лише 02 березня 2021 року. Відтак, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачку відповідач мав поновити у день проголошення рішення.

Також, відповідач не погоджується із тим, що судом першої інстанції в оскаржуваному у цій справі рішенні не були враховані обставини, що були встановлені у рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року у справі №760/17880/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 січня 2024 року. На переконання відповідача у наведеній справі судами вже було надано оцінку щодо несвоєчасного виконання судового рішення у справі №761/13112/20.

Також важає, що оскільки позов підлягає залишенню без задоволення, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 не погоджується із наведеними у ній доводами. Звертає увагу на висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 236 КЗпПУ.

Також у відзиві позивач вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно відсутності підстав вважати, що судом у справі №760/17880/21 досліджувалось питання, щодо затримки виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва в частині негайного поновлення на посаді.

Адже дійсно, предмет та фактичні підстави позову у справі №761/13112/20 не стосувалися затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Відповідно, у судових рішеннях судів першої і апеляційної інстанції у справі №761/13112/20 відсутні твердження, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, як на підставу скасування оскаржуваного рішення (мається на увазі твердження про встановлення судом обставини своєчасності виконання рішення суду про поновлення на роботі).

Таким чином, неприйнятним також є доводи апеляційної скарги, згідно яких питання несвоєчасності виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2021 року у справі №761/1.3112/20 вже було розглянуто судом у рамках справи №760/17880/21.

Також вважає, що основне оскаржуване рішення є законним, що виключає підстави для скасування додаткового рішення.

Вказує, що заява позивача №13-05/24-3 від 13 травня 2024 року про надання доказів на підтвердження фактично отриманих позивачем послуг з правничої допомоги та про ухвалення додаткового рішення, крім іншого була вмотивована положеннями частини п`ятої статті 137 та частини дев`ятої статті 141 ЦПК України.

В даній справі відповідач з клопотанням про відмову у задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції ні звертався.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12 червня 2024 року у справі №215/3117/22 дійшов висновку щодо застосування положень статті 137 ЦПК України, згідно якого відсутність звернення учасника справи до суду з клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до приписів частини п`ятої статті 137 ЦПК України унеможливлює вирішення судом з власної ініціативи питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, понесені позивачем у апеляційному суді в розмірі 5 840 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК Українисуд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Також частиною сьомою статті 235 КЗпП Українипередбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому і в самому рішенні суду від 19 жовтня 2021 року допущено негайне виконання у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року в справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 711/8446/16-ц (провадження №14-37цс19), Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2021 року в справі № 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21), від 14 грудня 2022 року в справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22), від 21 червня 2023 року в справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) та багатьох інших).

Тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (див.: постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 243/2748/16-ц).

У постанові Верховного суду від 17 червня 2020 року в справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) зазначено, що "належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника".

Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2024 року в справі № 205/1543/23 (провадження №61-2329 св 24), від 26 лютого 2020 року в справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18), від 08 вересня 2021 року в справі №721/910/19 (провадження № 61-4490св21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП Українисуду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення, 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як було встановлено судом першої інстанції у цій справі, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 лютого 2021 року у справі №761/13112/20 в повному обсязі задоволено позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві, третя особа: Директор виконавчого Фонду соціального страхування ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 215к від 3 квітня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 », виданий управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 4 квітня 2020 року по 4 лютого 2021 року у розмірі 364 241,02 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Як свідчать матеріали справи, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві 9 лютого 2021 року винесено наказ № 76к, відповідно до якого на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києві від 4 лютого 2021 року у справі № 761/13112/20 скасовано наказ від 3 квітня 2019 року № 215 к «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві з 3 квітня 2020 року.

Відповідні обставини підтверджені документально та визнаються сторонами.

Вирішуючи спір суд першої інстанції врахував, що 1 січня 2023 року набув чинності Закон України № 2620-ІХ від 21 вересня 2022 року, яким Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV викладено в новій редакції.

Так, згідно з п. 2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України припиняються та реорганізовуються шляхом їх приєднання до Пенсійного фонду України.

Не заперечувалась під час розгляду справи та обставина, що 30 квітня 2023 року процедуру реорганізації було завершено, до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві перейшли всі права та обов`язки управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції визнав доведеними обставини, що відповідачем допущено затримку виконання рішення суду в частині поновлення на роботі позивача.

Колегія апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За приписами ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки, як це визначено ст. 236 КЗпП України.

Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України). Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від того, подала особа, яку поновлено на роботі, заяву чи виконавчий лист.

Такого висновку, що правильно враховано судом в оскаржуваному рішенні, дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 488/4594/17 (постанова від 1 квітня 2020 року).

В свою чергу Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц погодилась з висновками Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

Слід зазначити, що Верховний Суд в справі № 565/378/22 (постанова від 10 квітня 2023 року) вказав - до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Отже, відповідач мав обґрунтувати правомірність підстав, за яких він не мав об`єктивної можливості видати наказ про поновлення позивача на роботі відразу після проголошення судового рішення, що могло бути враховано судом під час вирішення цього спору.

Проте, всі доводи відповідача ґрунтуються лише на незгоді відповідача із тлумаченням терміну "негайне виконання".

Так, у відзиві на позов відповідач посилається на ту обставину, що рішення у справі №761/13112/20. яке датоване 4 квітня 2021 року набрало чинності 20 квітня 2021 року.

Суд першої інстанції встановивши під час розгляду справи, що наказ про поновлення позивача на посаді видано 9 квітня 2022 року, зазначив, що поважність причин не видання такого наказу в день ухвалення рішення відповідачем не наведена.

Також, відповідач вважав, що питання своєчасності виконання рішення у справі №№761/13112/20 вже було предметом дослідження під час розгляду справи №760/17880/21. Суд першої інстанції правильно не погодився з такими доводами позову, оскільки Солом`янським районним судом м. Києва зроблено висновок, із яким погодився суд апеляційної інстанції, що на день фактичного виходу ОСОБА_1 11 лютого 2021 року на роботу, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 лютого 2021 року в частині допущеної до негайного виконання, виконано в повному обсязі.

При цьому, як свідчить постанова Київського апеляційного суду, від 18 січня 2024 року, предметом розгляду даної справи була правомірність відмови Управління у звільненні ОСОБА_1 з посади у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), яке виразилось, серед іншого у неналежному виконанні рішення про поновлення на роботі в частині несвоєчасної виплати заробітної плати, здійсненої після поновлення на посаді.

Колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що не встановлено у наведеній справі обставин, які є предметом доведення у цій справі, а саме щодо правомірності поновлення на роботі 9 лютого 2021 року.

Правова норма, передбачена ст. 236 КЗпП, направлена насамперед на забезпечення дотримання права працівника за період, вже не охоплений рішенням про поновлення його на роботі, у випадку, коли роботодавець допустив зволікання виконання такого рішення, яке він мав виконати негайно. І такий обов`язок роботодавця існує весь період з часу початку затримки виконання рішення про поновлення аж до часу фактичного поновлення працівника на роботі". "Середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України "Про оплату праці". Тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Рішення суду першої інстанцій в частині часткового задоволення позову (у меншому розмірі стягнуто середній заробіток) жодною із сторін не оскаржується, відтак не підлягає перегляду.

Перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, підстав для його скасування чи зміни не встановлено.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, як це вбачається з положень ч. 1 ст. 134 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено, що при поданні позовної заяви представником ОСОБА_1 наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат - 6 000 грн, отже стороною позивача дотримано вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України.

За положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПУК України Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представником ОСОБА_1 , як свідчить текст позову, було зроблено заяву про подачу доказів здійснення таких витрат в строк, передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПУК України, заяву про ухвалення додаткового рішення сформовано в системі "Електронний суд" 13 травня 2024 року.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Виходячи зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 24 червня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц та від 27 січня 2021 року у справі № 659/226/19.

Матеріали справи не містять клопотання сторони відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, з урахуванням того, що відповідачу була направлена позовна заява та заява про ухвалення додаткового рішення (а.с. 115).

Як свідчать матеріали справи, 7 квітня 2020 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір про надання правової допомоги № 05/20.

Відповідно до додатку № 1 від 7 квітня 2020 року до договору про надання правової допомоги №05/20 від 7 квітня 2020 року розмір гонорару (винагороди) адвоката становить фіксовану суму - 5 840 грн.

Також представником позивача разом із заявою про ухвалення додаткового рішення долучено копію акта № 7 приймання - передачі наданих послуг від 30 квітня 2024 року, за яким вартість наданих послуг у межах даного спору склала 5 840 грн та наведено перелік наданих послуг.

Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.

Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду, може доводити не співмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Так, як свідчать матеріали справи, станом на день подання заяви про ухвалення додаткового рішення докази сплати позивачем представнику ОСОБА_3 визначеної договором суми гонорару відповідно до рахунку № 01/05 від 1 травня 2024 року відсутні.

Однак, суд першої інстанції правильно послався на постанову Верховного Суду в від 3 жовтня 2019 року (справа № 922/445/19), в якій зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вже сплачено строною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що зважаючи на дотримання представником позивача положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, зважаючи на укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням договір про надання правової допомоги та його умови, з огляду на підтвердження обсягу виконаних робіт та їх вартості, заява представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б давали підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу, сторона позивача також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 5 840 грн.

Як свідчать матеріали справи, 7 квітня 2020 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір про надання правової допомоги № 05/20.

Відповідно до копії акта № 7 приймання - передачі наданих послуг від 2 липня 2024 року, вартість наданих послуг в суді апеляційної інстанції склала 5 840 грн. Також в акті наведено перелік наданих послуг.

Згідно рахунка №02/07 від 2 липня 2024 року гонорар адвоката за надання правничої допомоги становить 5 840 грн.

Також в якості доказів стороною позивача надано докази направлення відзиву із доказами понесення витрат на правничу допомогу стороні відповідача.

Таким чином, на переконання колегії суддів витрати на правничу допомогу понесені стороною позивача у апеляційному суді підтверджені належними доказами та підлягають стягненню.

Сторона відповідача не погоджуючись із такими витратами подала до апеляційного суду заперечення на відзив та просила зменшити витрати на правничу допомогу, вказуючи на те, що стороною позивача не було надано доказів про фактичну сплату таких витрат, а також що такі витрати є неспівмірними з розглядом справи та завищеними.

Колегія суддів не може прийняти до уваги такі доводи відповідача, оскільки як вже зазначалось вище, відповідно до постанови Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року (справа № 922/445/19) зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вже сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

В той же час, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи щодо того, що як вбачається із позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу, правова позиція сторони позивача є сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору двома судовими інстанціями, і адвокат надав правову допомогу ОСОБА_1 в усіх цих інстанціях.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що витрати у розмірі 5 840 грн є завищеними та підлягають зменшенню до 2 920 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 травня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04070, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 2 920 (дві тисячі дев`ятсот двадцять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба