Провадження №22-ц/812/488/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: ОСОБА_1 ,

за участю представників: позивачки адвоката Родіонової В.Є., відповідачки адвоката Чайковського І.М.,

розглянувши в порядку спрощеного у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/8495/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яку підписала її представник адвокат Родіонова Вікторія Євгенівна, на рішення, яке постановив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Кузьменка Вячеслава Володимировича у приміщенні цього суду 06 лютого 2023 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєва А.А., про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та запису про державну реєстрацію речових прав,

у с т а н о в и в :

15 листопада 2019 р. ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла адвокат Гордейчук Ю.О., звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєву А.А., про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів №1117, яке видане 22 жовтня 2013 року приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєву А.А, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , та запису про державну реєстрацію цього права.

Позов мотивовано тим, що її батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві приватної спільної сумісної власності належало нерухоме майно, а саме - квартира АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно було передано в іпотеку згідно іпотечного договору від 14 лютого 2007 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк». Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2011 року було звернуто стягнення на іпотечне майно, а саме вищевказану квартиру, яка належала ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , в рахунок стягнення на користь ПАТ «Кредитпромбанк» кредитної заборгованості в розмірі 101838,80 грн. 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки. 18 жовтня 2013 року були проведені другі торги з реалізації іпотеки, а саме належної ОСОБА_5 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 . Переможцем торгів стала ОСОБА_3 . Результати аукціону були оформлені протоколом проведення прилюдних торгів №15-0426/13(Н)-4 від 18 жовтня 2013 р., а 22 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєва А.А. ОСОБА_3 видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №1117, на підставі чого право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачкою.

У липні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду із позовом до Заводського ВДВС ММУЮ, ТОВ «Укрспецторг групп», ОСОБА_3 про визнання недійсним прилюдних торгів, протоколу приведення прилюдних торгів та акту про реалізацію предмета іпотеки. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2015 року у задоволені позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта банк» було задоволено, ухвалено нове рішення яким визнано недійсними прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 , протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року №15-0426/13(Н)-4 та акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року залишено без змін. Проте, як вбачається з інформаційної довідки №185137360 від 17 жовтня 2019 року, власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 зазначена ОСОБА_3 . Оскільки рішенням суду прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року №15-0426/13(Н)-4 й акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію вказаного майна, які стали підставою для видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності та реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнані недійсними, то свідоцтво №1117 від 22 жовтня 2013 року також підлягає визнанню недійсним та скасуванню, оскільки є похідним від правовстановлюючих документів, які скасовані та є нечинними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивачки, померла. ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею після її смерті, проте позбавлена можливості оформити право власності на спадкове майно квартиру у зв`язку з тим, що її власником майна інформаційною довідкою є ОСОБА_3 .

Посилаючись на вказане, позивачка просила суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 1117, видане 22 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А., та запис про державну реєстрацію цього права, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2023 р. в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки рішенням суду визнані недійними прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року №15-0426/13(Н)-4 та акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , які і стали підставами для видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності та реєстрації речових прав на нерухоме майно, то свідоцтво № НОМЕР_1 від 22 жовтня 2013 року підлягає визнанню недійсним та скасуванню, оскільки є похідним від правовстановлюючих документів, які були скасовані та є нечинними, однак ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Родіонова В.Є. вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності позивачки, представник позивачки до суду не з`явилася, подавала заяви про відкладення. Також у справі відсутня заява про підтримання позову та розгляд справи у її відсутності. Суд не розглянув позов по суті, не надав оцінку доказам, безпідставно застосував строк позовної давності, не зазначивши про початок та закінчення його перебігу.

На думку представника ОСОБА_2 , оскільки касаційний перегляд рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року закінчився лише 26 квітня 2017 року, ОСОБА_2 звернулась до суду 15 листопада 2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Крім того, відповідачка не користується вказаним майном, воно й наразі перебуває у володінні позивачки, а результати торгів вже були визнані недійсним, тому свідоцтво про право власності само по собі є недійсним - нікчемним, у зв`язку з чим на такі вимоги не можуть розповсюджуватись строки позовної давності. Звертаючись до суду, ПАТ «ДельтаБанк» мав одразу просити визнати й свідоцтво про право власності недійсним також, оскільки воно є похідним та видається на підставі результатів торгів. До того ж, в матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій як підтвердження наявності порушеного права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки адвокат Чайковський І.М. вказує, що рішення суду у справі є обґрунтованим, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відзив мотивований тим, що висновок суду першої інстанції про пропуск позивачкою позовної давності є правильним, оскільки позивачка звернулася із позовом у цій справі 15 листопада 2019 року, тоді як строк на звернення з таким позовом слід відраховувати із дня, коли позивачка дізналася про порушення свого права 09 квітня 2015 року, коли набрало законної сили рішення суду у справі за позовом ПАТ «Дельта-Банк» до Заводського ВДВС ММУЮ, ТОВ «Укрспецторг групп», ОСОБА_3 про визнання недійсним прилюдних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів та акту про реалізацію предмета іпотеки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

До повноважень суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги належить скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміна рішення (пункт 2 частини 1 статті 364 ЦПК України).

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 3 цієї ж статті якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції ОСОБА_2 брала участь через свого представника адвоката Гордейчук Ю.О. Рішення у справі постановлено в судовому засіданні 06 лютого 2023 року за відсутності учасників справи. Натомість у справі відсутні будь-які докази повідомлення ОСОБА_2 та/або її представника ОСОБА_6 про час та місце судового засідання, яке відбулося 06 лютого 2023 року.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 223 ЦПК України у разі неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку.

Суд в порушення наведених положень закону за відсутності доказів повідомлення позивачки про час та місце судового засідання ухвалив рішення, тоді як правових підстав для розгляду справи не було.

Оскільки позивачка обґрунтовує свою апеляційну скаргу, в тому числі тим, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, це є обов`язковою підставою для скасування рішення у справі.

За такого колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування рішення суду через порушення вимог процесуального закону, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Щодо вирішення спору по суті колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку згідно іпотечного договору від 14 лютого 2007 року, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» як забезпечення зобов`язань у кредитному договорі (а.с. 18-19).

Рішенням у справі №487/7350/14-ц (а.с. 11-13) встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2011 року в рахунок стягнення на користь ПАТ «Кредитпромбанк» кредитної заборгованості в розмірі 101838,80 грн. було звернуто стягнення на іпотечне майно, а саме - квартиру, яка належала ОСОБА_5 та ОСОБА_4

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

18 жовтня 2013 року були проведені другі торги з реалізації предмета іпотеки, а саме - належної ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 . Переможцем торгів стала ОСОБА_3 . Результати аукціону були оформлені протоколом проведення прилюдних торгів №15-0426/13(Н)-4 від 18 жовтня 2013 року (а.с. 9).

Також переможцю торгів Ніколаєнко приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєва А.А. видала 22 жовтня 2013 року свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 1117, що стало підставою для внесення запису про державну реєстрацію цього права (а.с. 10, 18).

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року у справі №487/7350/14-ц позов ПАТ «Дельта Банк» до Заводського ВДВС ММУЮ, ТОВ «Укрспецторг групп», ОСОБА_3 , третіми особами, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , про визнання недійсним прилюдних торгів, протоколу приведення прилюдних торгів та акту про реалізацію предмета іпотеки було задоволено, визнано недійсними прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 , протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року №15-0426/13(Н)-4 та акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки - квартири (а.с. 11-12).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2015 року залишено без змін (а.с. 13-15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивачки ОСОБА_2 , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 01 березня 2016 року (а.с. 16).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №185137360 від 17 жовтня 2019 року вбачається, що власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 1117, виданого 22 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А., номер запису про право власності: 3003808 (а.с. 18-19).

Згідно відповіді державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори у Миколаївської області О.Желєзнякової від 10 жовтня 2019 року № 1940/01-16 позивачка ОСОБА_2 14 квітня 2016 року подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_7 та є єдиною спадкоємицею за законом щодо майна ОСОБА_4 (а.с. 17)

Звернувшись із позовом, ОСОБА_2 просила визнати недійсніми свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 1117 від 22 жовтня 2013 року, яке було видано на підставі визнаних недійсними рішенням суду протоколу прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна №15-0426/13(Н)-4 та акту державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , а також запис про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за відповідачкою посилаючись на те, що реєстрація права власності на спірну квартиру на підставі цього свідоцтва перешкоджає їй оформити спадкові права на вказану квартиру.

До ухвалення рішення у справі 06 лютого 2023 року відповідачка ОСОБА_3 подала заяву про застосування норм статті 257 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 рокуу справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).

Підставою звернення з позовом у справі, яка переглядається, стала протиправна, на думку позивачки, видача відповідачці свідоцтва про придбання з прилюдних торгів, недійсність яких встановлена судом, нерухомого майна, яке позивачка вважає своїм, та державна реєстрація права власності на це майно за відповідачкою.

На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок проведення прилюдних торгів з продажу квартир, будинків, підприємств як цілісного майнового комплексу, інших приміщень, земельних ділянок, що є нерухомим майном, на які звернено стягнення відповідно до чинного законодавства, а також розрахунків за придбане майно, були визначені Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке затверджено наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі Тимчасове положення).

Прилюдні торги - продаж майна, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну (пункт 2.2 Тимчасового положення (тут і далі - в редакції, чинній на час проведення прилюдних торгів)).

Спеціалізована організація, яка проводить публічні торги, не пізніше як за 15 днів до дня проведення публічних торгів публікує в порядку, визначеному Положенням про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 20 травня 2003 року № 43/5, зареєстрованим у Мін`юсті 21 травня 2003 року за № 388/7709 (зі змінами), на відповідному вебсайті інформацію про нерухоме майно, що реалізується. Оголошення про проведення прилюдних торгів має бути розміщене не пізніше семи днів з моменту укладення договору про реалізацію майна, а у випадку проведення повторних торгів - не пізніше семи днів з моменту переоцінки майна (абзац перший пункту 3.5 Тимчасового положення). Перелік відомостей, які має містити відповідне інформаційне повідомлення, визначений пунктами 3.6-3.10 Тимчасового положення.

На підставі копії затвердженого протоколу переможець прилюдних торгів протягом семи банківських днів з дня затвердження протоколу, не враховуючи дня проведення прилюдних торгів, здійснює розрахунки за придбане на прилюдних торгах майно в такому порядку: покупець перераховує на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби зазначену в затвердженому протоколі прилюдних торгів суму грошових коштів, яка дорівнює різниці між продажною ціною придбаного ним лота і сумою винагороди спеціалізованої організації за цим лотом, сплаченої на поточний рахунок організатора прилюдних торгів; сума гарантійного внеску, зарахованого на рахунок організатора аукціону, визнається частиною оплати покупцем придбаного ним на прилюдних торгах майна і залишається спеціалізованій організації в рахунок оплати наданих нею послуг з реалізації цього майна (пункт 5.1 Тимчасового положення).

Після повного розрахунку покупців за придбане майно на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копії документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби (абзац перший пункту 6.1 Тимчасового положення).

Процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги (близький за змістом підхід застосував Верховний Суд України у висновку, викладеному у постановах від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-174цс12 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Вказане підтверджують приписи частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах, та відсилає до інших нормативних актів, які мають встановлювати особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і зміст припису частини четвертої статті 656 ЦК України, згідно з яким до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

За змістом частини другої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Оформлення та підписання договору купівлі-продажу як окремого документа Тимчасове положення не передбачало.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц зазначила, що підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем, а не свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, яке оспорює позивач.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній на час видачі оспорюваного свідоцтва, до нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, належить видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів). Така нотаріальна дія спрямована на фіксацію (підтвердження) факту продажу майна боржника покупцеві та переходу до останнього права власності на відповідне майно.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine) від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).

Колегія суддів бере до уваги, що у справі № 487/7350/14-ц Апеляційний суд Миколаївської області за позовом стягувача у виконавчому провадженні визнав недійсними прилюдні торги від 18 жовтня 2013 року з продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , протокол проведення прилюдних торгів від 18 жовтня 2013 року №15-0426/13(Н)-4 та акт державного виконавця від 22 жовтня 2013 року про реалізацію предмета іпотеки - квартири, та зауважує, що порушене чи оспорюване право або інтерес зазвичай мають бути ефективно захищені в одному судовому процесі та в одному виді судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, яка переглядається, свідоцтво № НОМЕР_1 , яке видане 22 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Ніколаєнко У.С., стало підставою для державної реєстрації за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Тобто, спірні правовідносини у справі виникли між сторонами, які вважають себе власниками одного й того ж майна: позивачка як спадкоємиця боржника у виконавчому провадженні (іпотекодавця), а відповідачка як переможець за результатами проведення прилюдних торгів з продажу належного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 майна. Тому вимогу про визнання незаконним і скасування свідоцтва позивачка заявила для поновлення порушеного, на її думку, майнового права, вважаючи такий спосіб захисту належним.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (див. постанови від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц та від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

За подібних фактичних обставин справи Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц звертала увагу на те, що застосування у ситуації позивача двосторонньої реституції за наслідками визнання недійсними прилюдних торгів є неможливим з огляду на те, що у випадку примусового продажу майна боржник (власник майна) не є стороною договору купівлі-продажу (частина перша статті 658 ЦК України): продавцями майна є державна виконавча служба й організатор прилюдних торгів, а покупцем - переможець прилюдних торгів. Вказане виключає можливість застосування боржником (власником майна) правових наслідків недійсності правочину, передбачених абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, в якій розглядались позовні вимоги, зокрема, про визнання електронних торгів недійсними, у пунктах 37-39, 41-44 зазначено, що «власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга цієї статті у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду раніше виснувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (див., наприклад, постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (пункт 95), від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19).

Метою позову про витребування майна з чужого володіння є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку позбавлення власника його нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) та № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц).

Рішення суду про витребування нерухомого майна на користь його власника із чужого володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38)).

Якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України).

Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі--продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункти 52, 57) і від 5 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункт 9.32))».

З урахуванням встановлених у справі обставин, наведених норм матеріального права та викладених правових позицій Верховного Суду ОСОБА_2 , яка вважає себе спадкоємицею майна, що було реалізовано з прилюдних торгів на виконання рішення суду, з метою поновлення своїх прав на це майно обрала неналежний спосіб захисту визнання недійсним свідоцтва та скасування державної реєстрації права власності за переможцем цих торгів. За обставинами цієї справи належним та ефективним способом захисту може бути заявлення вимоги про витребування спірного майна від набувача цього майна і при доведеності цих вимог їх задоволення буде підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачкою права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачкою.

Відсутність юридичної можливості використати для захисту права чи інтересу позивачки вимогу визнати недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів за наявності іншого ефективного способу захисту є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням позивачці, яка вважає себе спадкоємицею реалізованого з прилюдних торгів майна, права звернутися з віндикаційним позовом про витребування з володіння ОСОБА_3 .

З огляду на наведені вище висновки про обрання позивачкою неналежного та неефективного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові, питання застосування позовної давності до цих вимог суд не має вирішувати.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, які зводяться до твердження, що оспорюване позивачкою свідоцтво та реєстрація на його підставі права власності за відповідачкою, є недійсними через встановлену рішенням суду недійсність торгів та оформлення їх результатів, відхиляються колегією суддів як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні спірних правовідносин та помилковому розумінні можливого способу захисту прав позивачки.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційним судом рішення суду скасовано, але в позові відмовлено, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивачку.

Керуючись статтями 367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яку підписала її представник адвокат Родіонова Вікторія Євгенівна, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 06 лютого 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєва А.А., про визнання недійсним та скасування свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів та запису про державну реєстрацію речових прав відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________

Повний текст постанови складений 27 березня 2024 року