ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/129/24 Номер провадження 22-ц/814/3384/24Головуючий у 1-й інстанції Ячало Ю. І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мирка Романа Олексійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 26 липня 2024 року (час ухвалення судового рішення не зазначено, дата виготовлення повного тексту судового рішення 02 серпня 2024 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до суду з вказаним позовом, просило ухвалити рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 3333502 від 15.10.2021 у розмірі 30 247 грн, судовий збір у розмірі 3 028 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн.

В обгрунтування позову вказувало, що 15 жовтня 2021 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено договір позики №3333502.

Відповідач, отримавши кредитні кошти, належним чином свої зобов`язання з їх повернення не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, право вимоги якої відступлена 09 лютого 2022 року ТОВ «Вердикт Капітал» та 10.01.2023 року останній відступив на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на підставі укладених договорів факторингу.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 26 липня 2024 року позов ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором позики №3333502 від 15.01.2021 в сумі 30 247,00 грн та судові витрати в сумі 16 028,00 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Мирко Р.О., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що між позичальником та кредитором виникли правовідносини позики, що було укладено договір позики і сторонами досягнуто згоди та погоджено його істотні умови. Натомість в матеріалах справи наявні лише роздруківки договору та додатків до нього, які жодним чином не можуть слугувати підтвердженням факту їх підписання (укладення в електронному вигляді) між позичальником та кредитором.

Зазначає, що позивачем не надано до суду первинних документів, в т.ч. виписок, які б підтверджували розмір заборгованості та сам факт отримання відповідачем позики. За умовами договору навіть незрозуміло, яким чином надавалася та чи взагалі надавалася позика, відсутні реквізити рахунку, на який було надано позику. При цьому, у матеріалах справи наявна квитанція за сплату № 114480931 від 15.10.2021 на суму 3 000 грн з призначенням платежу «Зачисление 3 000 грн на картку НОМЕР_1 ». Що це за картковий рахунок, кому він належить не є зрозумілим та жодним чином не підтверджує факту отримання саме відповідачем вказаної суми. Тобто обставина отримання позики є недоведеною та непідтвердженою жодним доказом.

Звертає увагу, що суд першої інстанції стягнув відсотки та комісію поза межами строку дії договору позики (10 днів), а тому сума заборгованості, якщо і підлягає стягненню, то лише 3 003,00 грн, які складаються з 3 000,00 грн тіло кредиту та 3,00 грн проценти, що нараховані у межах строку дії договору (15.10.2021 25.10.2021), що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.

Підкреслює, що відповідач не був обізнаним щодо розгляду вказаної судової справи та жодних документів із суду не отримував, у зв`язку з чим був позбавлений можливості подати відзив на позов, подати докази та приймати участь у розгляді вказаної судової справи. Про наявність вказаного судового рішення та його зміст сторона відповідача довідався лише 09.08.2024 після ознайомлення з матеріалами судової справи адвокатом у підсистемі Електронний Суд, коли було надано доступ.

Також вказує, що вимоги щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не реальними та такими, що встановлені виключно для створення додаткового фінансового тягаря для відповідача. Матеріали справи не містить доказів того, що саме АО «Лігал Ассістанс» складало позовну заяву, готувало її та друкувало документи 5 годин. Сама позовна заява підписана генеральним директором ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» і всі документи також посвідчені ним. Доказів того, що саме вказане адвокатське об`єднання готувало ці документи матеріали справи не містять. Тобто, адвокатське об`єднання не займалося навіть підготовкою додатків та відправкою позову до суду. При цьому, сама позовна заява є шаблонною, виходячи з кількості кредитних договорів, права за якими набуваються ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» і на її підготовку не може піти часу більше, ніж 30 хв. Матеріали справи також не містять того, що адвокатське об`єднання надавало позивачу послуги у вигляді письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти, при тому, що, знову ж таки, такої консультації матеріали справи не містять і при цьому, діяльність ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» спрямована саме на врегулювання питання погашення заборгованості за кредитними договорами права вимоги за якими вони набули, тому це стандартний вид їх діяльності пов`язаний зі стягненням заборгованості в судовому порядку, що може бути виконано і, вірогідніше за все так і є, звичайним юристом вказаного товариства.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування повторно зазначено вказане у позові та звертається увага, що Договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, п. 12 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України.

Вказує, що нарахування відсотків відбулось виключно за умовами договору, які були погоджені з відповідачем під час їх підписання, а тому він зобов`язаний їх сплатити за фактичний строк користування кредитом.

Зазначає, що твердження про неотримання відповідачем коштів є необгрунтованими, так як на підтвердження своїх доводів відповідач не надає жодної виписки по своєму картковому рахунку, яка свідчила б про ненадходження грошових коштів на рахунок відповідача за вказаним договором, а тому такі твердження є голослівними і не заслуговують на увагу суду.

Відповідач лише заперечує всі обставини справи, на які посилається позивач, проте нехтує доказуванням та прагне ввести суд в оману.

Долучені позивачем докази на підтвердження факту видачі кредиту не спростовані доказами відповідача, а тому вважається, що факт перерахунку кредиту на картку позичальника, є повністю підтвердженим.

Щодо надання виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку, то позивач об`єктивно позбавлений можливості їх надати, оскільки не є банком в розумінні Закону України "Про банки і банківську діяльність", а є фінансовою установою і діє відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та фінансові компанії".

Таку виписку по рахунку позичальника ймовірно може сформувати та надати банк, що обслуговує картковий рахунок відповідача, який був вказаний ним на отримання кредитних коштів і на який були перераховані кошти за Договором надання позики.

Сума судових витрат, які поніс позивач у зв`язку з пред`явленням даного позову та розгляду справи, складає 3 028,00 грн, яка вираховується виходячи із розміру сплати позивачем судового збору за подання даного позову та підтверджується долученим у формі додатку до позовної заяви оригіналом платіжного доручення та 13 000 грн витрат на правничу допомогу. Повідомляється, що орієнтовані витрати на правничу допомогу складають 9 000 грн.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 15.10.2021 між ТОВ "МАНІФОЮ" та ОСОБА_1 укладено Договір позики № 3333502.

Відповідно до умов Договору позика надається на умовах повернення, платності та строковості в національній валюті України - гривні. Тип позики - короткострокова, мета отримання позики - придбання товарів (робіт, послуг), для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; сума позики 3 000,00 грн, строк позики - до 25.10.2021 року (10 днів) (а.с. 6-9).

З копії паспорту споживчого кредиту слідує, що відповідачу було відомо про умови кредитування, орієнтовану реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, порядок повернення кредиту (а.с.11 зворот - 12)

Як вбачається з квитанції № 114480931 від 15.10.2021, ТОВ "МАНІФОЮ" перераховано 3 000 грн на картку НОМЕР_1 (а.с.13 зворот)

09 лютого 2022 року між ТОВ "МАНІФОЮ" та ТОВ "Вердикт Капітал" укладено Договір факторингу №09/02-2022, відповідно до умов якого ТОВ "МАНІФОЮ" відступило на користь ТОВ "Вердикт Капітал" права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у тому числі за Договором позики №3333502 від 15.10.2021 року, що укладений між ТОВ "МАНІФОЮ" та ОСОБА_1 (а.с. 18-20).

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за станом на 10.01.2023 має заборгованість по кредитному договору № 3333502 перед ТОВ "Вердикт Капітал" в розмірі 38 247,00 грн, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту - 3 000,00 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 5 097,00 грн, нараховані відсотки згідно кредитного договору у розмірі 30 150,00 грн (а.с.16-17).

З витягу з реєстру боржників до Договору факторингу № 09/02-2022 від 09.02.2022 року, вбачається, що ОСОБА_1 за договором позики № 3333502 має заборгованість, яка складається із заборгованості за сумою позики 3 000,00 грн, заборгованості за процентами за користування позикою 3 582,00 грн, заборгованості за процентами на прострочену позику 1 515,00 грн, загальної суми заборгованості за договором в розмірі 8 097,00 грн (а.с.23).

10 січня 2023 року між ТОВ "Вердикт Капітал" та ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" укладено договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, в тому числі за кредитним договором № 3333502 від 15.10.2021 року, що укладений між ТОВ "МАНІФОЮ" та ОСОБА_1 (а.с. 24-26).

Відповідно до Витягу з додатку № 1 до Додаткової угоди № 1 від 29.12.2023 року, ОСОБА_1 за договором позики № 3333502 має заборгованість в розмірі 38 247,00грн, яка складається із суми заборгованості за основним зобов`язанням 3 000,00 грн, суми заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 35 247,00 грн (а.с.31).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР».

Перевіряючи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року (справа №524/5556/19) викладені такі висновки щодо укладення кредитного договору в електронній формі.

«У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.»

У постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року (справа №263/3470/20) викладені такі висновки стосовно доказів у правовідносинах, що виникли у зв`язку з укладення кредитного договору в електронній формі.

«Доводи касаційної скарги, що у матеріалах справи немає бухгалтерських документів про видачу кредиту не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «;Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Згідно з пунктом 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин, тому посилання заявника на статтю 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставним.

Також безпідставним є твердження заявника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки подані сторонами електронні докази не досліджувалися в оригіналі, з огляду на таке.

Відповідно до частин другої, третьої, п`ятої статті 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У матеріалах справи є роздруківки загальних умов договору кредитної ліній, спеціальних умов договору позики № AG2069856, додаткової угоди № АМ5917691 до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № AG2069856, паспорта споживчого кредиту, інформації, яка надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит.

Порушень порядку надання і отримання доказів у суді не встановлено, у суду не було сумніву щодо відповідності паперової копії електронного доказу оригіналу.

Вказане свідчить про відсутність підстав для дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.

З огляду на це також безпідставними є доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції встановив факт укладення кредитного договору, зокрема його підписання позивачем, на підставі недопустимих доказів, а саме копії електронного доказу.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у матеріалах справи немає даних про те, що позивача було належним чином ідентифіковано при реєстрації в ІТС відповідним електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису, отже, відсутні докази підписання ним кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що оспорюваний договір про надання кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину, без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не міг бути укладений.

Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивач також їх не надав, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.»

Підписання електронного договору за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто укладення договору без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету не є можливим (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 (справа№732/670/19), від 12.01.2021(справа №524/5556/19), від 31.08.2022 (справа №280/4456/20), від 09.02.2023 (справа №640/7029/19)).

У підтвердження заявлених вимог позивач надав суду:

копію договору позики №3333502 від 15 жовтня 2021 року, згідно якого товариство надало відповідачу фінансовий кредит у розмірі 3 000 грн 00 коп. на умовах платності та строковості в національній валюті України - гривні (п.2.2. договору) зі строком позики до 25 жовтня 2021 року (10 днів) (п.2.3.4. договору);

розрахунок за договором позики № 3333502 від 15 жовтня 2021 року, з якого вбачається що за 10 днів користування позикою боржнику нараховано 3.000 грн (а.с.10-11);

паспорт позики, за яким сторони узгодили умови кредитування (а.с.11 зворот- 13);

квитанцію про сплату № 114480931 від 15.10.2021, з якої вбачається, що ТОВ "МАНІФОЮ" перераховано кошти у розмірі 3 000 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 .(а.с.13 зворот)

Договір та паспорт позики підписані електронним підписом, а саме одноразовим ідентифікатором.

Статтею 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (статті 610, 611 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем доказів укладення між ТОВ "МАНІФОЮ" та відповідачем договору спростовуються наданими у справу доказами; договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, п. 12 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України).

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту отримання коштів саме ОСОБА_1 також не заслуговують на увагу, оскільки всупереч ч.1 ст. 81 ЦПК України відповідач не надав жодного доказу про відсутність у нього за станом на час укладення договору з первісним кредитором рахунку № НОМЕР_1 та/або ж про вчинення ним дій з повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 3 000 грн від ТОВ "МАНІФОЮ".

Таким чином, слід вважати доведеним те, що первісний кредитор і відповідач у визначеному законом порядку уклали договір позики, за яким первісний кредитор надав відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковому рахунку, тобто виконав в повному обсязі свої зобов`язання за укладеним правочином, проте відповідач обов?язок із своєчасного повернення коштів не виконав, тому згідно ст.ст.526, 527, 530, 1054 ЦК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3 003 грн, які складаються з 3 000 грн тіла кредиту та 3 грн нарахованих відсотків за 10 днів користування кредитом.

Апеляційний суд визнає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді, оскільки у матеріалах справи містяться відомості про направлення судом на адресу, яку відповідач зазначив в апеляційній скарзі, копії ухвали суду про відкриття провадження разом із позовною заявою (а.с.57) - поштове відправлення повернуто до суду у зв?язку із відмовою адресата; аналогічним чином повернута до суду повістка на 05 липня 2024 року (а.с.66); повітка на 10 травня 2024 року вручена під розпис отримувачу (а.с.67); повістка на 26 липня 2024 року повернута до суду у зв?язку із відсутністю адреса за вказаною адресою (а.с.73).

Стосовно вимоги про стягнення відсотків.

Згідно із частинами 3, 4 статті 12, частинами 1, 3 статті 13, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду розрахунок заборгованості ОСОБА_1 , який би містив відомості про рух коштів та підтверджував наявність у відповідача заборгованості за відсотками, тобто суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування відсотків.

Доводи позивача про неможливість надання виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку, відомостей про рух коштів боржника є необґрунтованими, оскільки позивач як новий кредитор за змістом розділу 5 договору факторингу №10-01/2023 від 10 січня 2023 року і ст.517 ЦК України має право на отримання від первісного кредитора усіх необхідних документів на підтвердження боргових зобов?язань.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу, що за змістом пунктів 2.5, 3.1.3, 3.2 договором передбачено нарахування процентів поза межами строку кредитування, що суперечить приписам ст.1048 ЦК України.

Положення п.3.1.1. договору про нарахування процентів за весь період користування коштами до повного погашення заборгованості не є визначенням строку кредитування у розумінні норми ст.530 ЦК України.

Щодо стягнення з відповідача витрат, понесених товариством на правову допомогу у розмірі 13 000 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Згідно із висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: копію договору № 02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023 (а.с.42 зворот - 43); прайс лист АО «Лігал Ассістанс» (а.с.44); платіжну інструкцію № від 10 січня 2024 року про оплату ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» послуг за надання правої допомоги згідно договору № 02-01/2023 від 02.01.2023 у розмірі 51 000 грн (а.с.45); заявку на надання юридичної допомоги № 680 від 02 січня 2024 року (а.с.46); витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024 (а.с.47).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів колегія суддів враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу з врахуванням складності справи в сумі 13 000 грн не є розумним та співмірним із складністю справи; виконаними об?єднанням роботами (наданими послугами; часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих послуг та виконаних робіт.

Спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним, вже неодноразово була висловлена думка Верховного Суду в аналогічних справах даної категорії справ, тобто фактично сформована судова практика за спорами такої категорії, а тому для професійних досвідчених адвокатів дана категорія справ не становить надмірної складності, не потребує допомоги помічників, значних витрат часу та не вимагає великого обсягу аналітичної й технічної роботи, тобто не займає багато часу на виготовлення документів та збору додатків до них.

Так, як вбачається з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024 (а.с.47), АО «Лігал Ассістанс» надано ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наступні послуги: усна консультація з вивченням документів, дана послуга оцінена у 3000 грн; складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду, дана послуга уцінена у 10 000 грн.

Дані дії адвокатського об?єднання, враховуючи позиції висловлені у аналогічних справах Верховним Судом, для професійних досвідчених адвокатів не становлять надмірної складності, не потребують допомоги помічників, значних витрат часу та не вимагають великого обсягу аналітичної й технічної роботи, тобто не займає багато часу на виготовлення вищевказаних документів та збору додатків до них. Таким чином визначена АО «Лігал Ассістанс» вартість своїх робіт у розмірі 13000 грн є завищеною та підлягає зменшенню до 3 000 грн.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи звертаючись до суду з позовом ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» сплатило 3 028 грн судового збору (а.с.1),

Позовні вимоги задоволено на 9,93%.

Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» має право на стягнення з відповідача, враховуючи відсоток задоволених позовних вимог, 3 028 х 9,93% = 300,68 грн судового збору за подачу позову до суду, 3 000 х 9.93% = 297,90 грн витрат, понесених на правову допомогу в суді першої інстанції, а всього 300,68 + 297,90 = 598,58 грн.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 сплатив 4 542 грн судового збору (а.с.104)

Апеляційна скарга задоволена на 100% - 9,93% = 90,07 %.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на стягнення з ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» витрат понесених на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542 х 90,07% = 4 090,98 грн.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 090,98 грн, а з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» підлягають стягненню судові витрати у розмірі 598,58 грн, то, враховуючи ч.10 ст. 141 ЦПК України, з ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 4 090,98 - 598,58 = 3 492,4 грн, а також звільнити ОСОБА_1 від обов`язку сплачувати ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» частину судових витрат.

Питання щодо витрат на правничу допомогу понесених сторонами в суді апеляційної інстанції буде вирішено судом відповідно ч.8 ст.141 та 270 ЦПК України.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мирка Романа Олексійовича, представника ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 26 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (; вул. Мечникова 3 офіс 306, м.Київ, 01133) заборгованість за договором №3333502 від 15.10.2021 у розмірі 3 003 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (; вул. Мечникова 3 офіс 306, м.Київ, 01133) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 3 492,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з урахуванням вимог ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 02 грудня 2024 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов