КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/885/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Зотько Т.А. в м. Київ 19 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, треті особи Перша київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лисенко Ольга Олександрівна про скасування постанови слідчого про накладення заборони на відчуження майна,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив скасувати постанову слідчого Слідчого управління ГУМВС України в м. Києві від 01 березня 2006 року про накладення заборони на відчуження майна 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який є братом його померлого батька ОСОБА_3 , таким чином, йому спадкодавець приходиться дядьком, а він йому племінником. Родинні зв`язки між ними були встановлені рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12 червня 2023 року в справі № 545/452/23.

В зв`язку зі смертю ОСОБА_2 відкрилася спадщина, приватним нотаріусом Воронковою О.А. зареєстрована спадкова справа № 69237143 від 03 жовтня 2022 року, яка була передана за місцезнаходженням спадкодавця до Київського міського нотаріального округу. На час відкриття спадщини майно спадкодавця складалося з квартири АДРЕСА_1 .

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, в чому йому було відмовлено, так як за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається накладення обтяження на 1/3 частини квартири постановою слідчого управління ГУМВС України в м. Києві від 01 березня 2006 року, власником квартири зазначений ОСОБА_4 . Вважав, що постанова про накладення арешту є протиправною та не відповідає закону, оскільки відповідно до ст. 126 КПК України арешт слідчий має право накласти лише на майно, що перебуває у власності підозрюваного, обвинуваченого, ОСОБА_4 ніякого відношення до квартири АДРЕСА_1 не має, станом на 01 березня 2006 року квартира перебувала в державній власності, оскільки спадкодавець ОСОБА_2 проживав в цій квартирі і 09 жовтня 2006 року йому видано свідоцтво про право власності, в якому зазначено, що квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Приватним нотаріусом направлено запит до ГУНП в м. Києві, яке повідомило, що кримінальну справу № 07-4690 було направлено до Головного слідчого управління МВС України, яке відповідно до ст. 225 КПК України (1960 року) направило справу до Генеральної прокуратури України, далі справа спрямована до Подільського районного суду м. Києва для розгляду по суті.

24 жовтня 2023 року до Головного слідчого управління Національної поліції України було направлено адвокатський запит про надання інформації щодо закінчення розслідування кримінальної справи № 07-4690, якщо закінчено і направлено до суду, надати інформацію, чи притягнуто ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності та направлено щодо нього матеріали до суду; у разі виділення матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_4 в окреме провадження, повідомити номер кримінального провадження, орган досудового розслідування, що проводить досудове розслідування; надати копію постанови про заборону відчуження майна; встановити рішення, яким скасувати постанову про заборону відчуження майна 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

Головне слідче управління Національної поліції України інформацію не надало, повідомивши, що Національна поліція України не є правонаступником міліції та не є структурним підрозділом МВС України, тому не володіють інформацією, що запитувалася.

Вказував, що права спадкоємця та власника квартири ОСОБА_1 порушені, оскільки він не має змоги оформити у встановленому законом порядку право власності на спадкове майно та зареєструвати його у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що ним у позовній заяві було заявлено клопотання про витребування в Подільському районному суді м. Києва копію вироку в кримінальній справі № 07-4690 відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інших у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України. Копія даного вироку мала підтвердити, що особа ОСОБА_4 , яка зазначена в постанові слідчого Слідчого управління ГУМВС України в м. Києві від 01 березня 2006 року про накладення заборону на відчуження майна 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у кримінальному провадженні № 07-4690, що перебувало на розгляді в Подільському районному суді м. Києва, вироком не засуджений. В кримінальному проваджені ОСОБА_4 статусу обвинуваченого не набув, відповідно судом не визнаний винуватим у кримінальних правопорушеннях. Суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання, чим допустив порушення п. 1, 2 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, обмежив права позивача у доведенні власних позовних вимог, не дослідив вирок суду, який спростовує висновки суду першої інстанції, що у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, і що ГУМВС України в м. Києві не наділене повноваженням приймати будь-які рішення в межах кримінальної справи, яка знаходиться в Подільському районному суді м. Києва. Суд першої інстанції, не дослідивши змісту вироку, протиправно посилався на нього як на обґрунтування свого рішення.

Щодо ОСОБА_7 , то з кримінального провадження № 07-4690 перед направленням його до Подільського районного суду м. Києва було виділено в окреме провадження, досудове слідство продовжило слідче управління ГУМВС України в м. Києві. Зазначені обставини, дату виділення в окреме провадження, підстави виділення в окреме провадження мав підтвердити вирок Подільського районного суду м. Києва.

Посилався на відповідь Головного слідчого управління НП України, згідно якої управління не володіє інформацією щодо розслідування кримінальної справи № 07-4690, отже, виділена кримінальна справа щодо ОСОБА_7 від Слідчого управління ГУМВС України в м. Києві до Слідчого управління ГУНП в м. Києві не передана, і перебуває в юрисдикції ліквідаційної комісії ГУМВС України в м. Києві.

Щодо належного відповідача - ліквідаційної комісії ГУМВС України в м. Києві, пояснював, що постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Пунктом 18 даного Порядку визначено повноваження ліквідаційної комісії, зокрема до комісії з припинення органу виконавчої влади або територіального органу з моменту затвердження її персонального складу переходять повноваження щодо управління справами у частині забезпечення здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією або ліквідацією відповідно органу виконавчої влади або територіального органу.

На день звернення до суду з позовом та на даний час ліквідаційна комісія ГУМВС України в м. Києві є діючою, процес ліквідації триває. Ліквідаційна комісія зобов`язана була передати всі кримінальні справи, що перебували в її провадженні, до ГУНП в м. Києві, але виділену зі справи № 07-4690 кримінальну справу щодо ОСОБА_7 не передала, до суду кримінальна справа № 07-4690 щодо ОСОБА_7 не направлялася. Ліквідаційна комісія є ліквідаційною комісією державного правоохоронного органу, що наділена повноваженнями та обов`язками. Книги реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції структурних підрозділів ГУМВС України в м. Києві, книги реєстрації кримінальних справ слідчого управління ГУМВС України в м. Києві, інші документи обліку та руху кримінальних справ перебувають у віданні відповідача. Ліквідаційна комісія не надала суду та учасникам справи доказів направлення виділеного кримінального провадження до інших правоохоронних органів, таким чином, виділене провадження знаходиться у відповідача.

Наводив обґрунтування позовних вимог, зазначене в позові, вказував, що суд першої інстанції мав врахувати судову практику ЄСПЛ щодо ефективного здійснення права власності та ефективності засобів юридичного захисту, правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 08 листопада 2019 року в справі № 643/3614/17, від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 про те, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року або КПК України 2012 року, і залежно від суб`єктного складу учасників цього спору, його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Від відповідача Головного управління МВС України в м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ГУ МВС України в м. Києві просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що судом першої інстанції забезпечено повний та всебічний розгляд справи на основі наданих позивачем доказів із дотриманням принципу диспозитивності та зроблено висновок, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують незаконність накладеного арешту на майно у кримінальній справі № 07-4690 постановою слідчого від 01 червня 2006 року. Враховуючи ці обставини, судом ухвалено законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При розгляд справи судом зроблено правильний висновок, що правові відносини виникли у іншої особи з органом досудового розслідування в особі слідчого Слідчого управління ГУМВС України в м. Києві старшого лейтенанта міліції Масалова, а з ОСОБА_2 відсутні, що нівелює можливість їх порушення відповідачем у справі.

Вказував, що у відповіді слідчого органу зазначена інформація, що кримінальну справу № 07-4690 спрямовано до Подільського районного суду м. Києва, тобто ГУ МВС України в м. Києві не наділене повноваженнями приймати будь-які рішення в межах цієї кримінальної справи, яка знаходиться в Подільському районі м. Києва.

Зазначав, що позиція позивача в апеляційній скарзі про зобов`язання ГУ МВС України в м. Києві передати всі кримінальні справи/провадження ГУНП у м. Києві є його суб`єктивним твердженням, яке не ґрунтується на нормах КПК України. Така хибна позиція сформована без урахування функцій та компетенції прокуратури, а також висновків Верховного Суду, яким неодноразово було установлено відсутність правонаступництва ГУ МВС України в м. Києві до ГУНП у м. Києві.

Вказував, що судом першої інстанції враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС за переліком, серед яких є ГУ МВС України в м. Києві.

Наголошував, що відповідно до ч. 1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а. с. 9), племінником якого є позивач у справі ОСОБА_1 , що встановлено рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12 червня 2023 року в справі № 545/452/23 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин (а. с. 17).

За життя ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 09 жовтня 2006 року відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням (наказом) від 09 жовтня 2006 року № 1665. У свідоцтві зазначено, що квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а. с. 14).

Копія приватизаційної справи знаходиться на а. с. 130 - 140, з якої вбачається, що наказ житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 жовтня 2006 року № 1665 прийнято згідно заяви ОСОБА_2 від 27 вересня 2006 року про передачу йому у власність приміщення комунальної квартири, яку він займає на умовах найму (а. с. 139).

В 2006 році ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 15).

За заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини заведено спадкову справу № 31/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а. с. 72 - 118).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 03 червня 2006 року на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі постанови слідчого Слідчого управління ГУМВС України в м. Києві (а. с. 18).

Згідно постанови слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві про заборону відчуження майна від 01 березня 2006 року в кримінальній справі № 07-4690, порушеній відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 КК, відносно ОСОБА_6 за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 196 та ч. 2 ст. 357 КК України та відносно ОСОБА_12 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, під час розслідування справи встановлено, що ОСОБА_13 за попередньою змовою з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у період з вересня 2004 року до січня 2006 року, використовуючи фірми ЗАТ «Будівельно-інжинірингова компанія Б.І.К.», ТОВ «Науково-дослідний центр «Прогрес», ТОВ «Марс-1», ТОВ «АБФ», ТОВ «Будівельно-фінансова група «Еліта-Центр», ТОВ «Компанія «Еліта-Будівенст», ТОВ «БМУ «Хімбуд», організували збирання грошових коштів від громадян під приводом інвестування будівництва житлових будинків. Однак, отримані від громадян грошові кошти на суму більше ніж 228 000 000 грн. для будівництва не використовувались, а привласнювались ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та директором ТОВ «БМУ «Хімбуд», начальником відділу продажу ТОВ «НДП «Прогрес» ОСОБА_11 . Враховуючи вищевикладене, а також те, що під час розслідування справи встановлено майно співзасновників компаній, що входять в групу компаній «Еліта Центр», з метою запобігання відчуження майна до прийняття рішення по справі та з метою забезпечення можливих в майбутньому цивільних позовів, керуючись ст. 125, 130 КПК України, ст. 152 ЦПК України, накладено заборону на відчуження майна, в тому числі 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 56).

Згідно листа Слідчого управління ГУНП в м. Києві від 07 вересня 2023 року на запит приватного нотаріуса КМНО Лисенко О.О., відповідно до обліків Інформаційного порталу Національної поліції з`ясовано, що у слідчому управлінні ГУМВС України в м. Києві здійснювалось досудове слідство по кримінальній справі № 07-4690 відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інших осіб у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358 КК України, яку згодом, для організації подальшого розслідування передано до Головного слідчого управління МВС України. За результатами розслідування досудове слідство у справі закінчено і в порядку ст. 225 КПК України (КПК в редакції 1960 року) її направлено до Генеральної прокуратури України, якою, після затвердження обвинувального висновку, спрямовано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва для розгляду по суті. Відповідно до вимог п.п. 7, 8, 9 ст. 324, 328-330 КПК України (в редакції 1960 року) питання щодо майна, яке описано для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, а також щодо речових доказів та інших речей, нажитих злочинним шляхом, підлягає вирішенню судом при постановленні вироку по справі. В зв`язку з викладеним, з питань, що стосуються цієї кримінальної справи, зацікавлені особи мають право звернутись в установленому законодавством порядку безпосередньо до суду, який її розглядає (а. с. 20).

Листом Головного слідчого управління ГУНП в м. Києві від 24 жовтня 2023 року на адвокатський запит повідомлено, що у ГСУ відсутні відомості про рух згаданої кримінальної справи та чи притягувався у ній ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності. Також зазначено, що ГСУ не є правонаступником прав і обов`язків ліквідованого підрозділу МВС України - Головного слідчого управління МВС України. Як вбачається зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641, новостворений центральний орган виконавчої влади - Національний поліція України не є правонаступником міліції та не є структурним підрозділом МВС України (а. с. 23).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, а також заявлені до неналежного відповідача.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Апеляційним судом перевірено доводи апеляційної скарги щодо постановлення вироку Подільським районним судом м. Києва у кримінальній справі № 07-4690 та з`ясовано, що 26 лютого 2010 року в справі з єдиним унікальним номером № 1/3-10 по обвинуваченню ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255 КК України, ч. 5 ст. 191 КК України, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст.209 КК України, ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 ст. 367 КК України і призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі, з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків в усіх підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності строком три роки, та зі штрафом у розмірі двісті п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян. ОСОБА_11 визнано невинним по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255 КК України, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209 КК України і по суду виправдано за недоведеності його участі у вчиненні цих злочинів. Позови потерпілих в межах цивільних вимог задоволено частково шляхом стягнення солідарно на їх користь з ОСОБА_11 , ТОВ «НДЦ Прогрес» та ЗАТ «Будівельно-інжинірингова компанія Б.І.К.» внесених коштів, в решті цивільні позови залишено без розгляду.

Роз`яснено всім потерпілим, що залишення позову про відшкодування майнової та моральної шкоди без розгляду не перешкоджає їм звернутися з позовом до Київської міської державної адміністрації у порядку цивільного судочинства або у порядку кримінального судочинства при наявності підстав, передбачених ст. 28, ст. 51 та ст. 275 КПК України.

Роз`яснено всім потерпілим, що вони мають право звернутися в частині позовних вимог про невиконання договірних зобов`язань ТОВ «НДЦ «Прогрес» і ЗАТ «Будівельно-інжинірингова компанія «Б.І.К», ТОВ «БМУ «ХІМБУД», та до інших учасників договірних відносин, які виходять за межі пред`явленого обвинувачення ОСОБА_11 , в порядку цивільного судочинства.

Речові докази, які зберігаються в матеріалах кримінальної справи, залишено для подальшого зберігання у справі.

Майно та кошти підсудного та цивільних відповідачів по справі (ТОВ «НДЦ «Прогрес», ТОВ «БМУ «ХІМБУД», з якими перебував ОСОБА_11 у трудових (службових) стосунках, та ЗАТ «Будівельно-інжинірингова компанія «Б.І.К», в інтересах якого він діяв від імені підрядника, які судом визнано належними цивільними відповідачами по справі), на які накладено арешт, стягнуто на відшкодування заподіяних збитків потерпілим.

Скасовано арешт, накладений постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУ МВС України у місті Києві Грицишена К.П. від 22 лютого 2006 року на автомобіль MITSUBISHI SPAE STAR, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Разом із тим, з постанови Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2012 року вбачається, що 08 лютого 2011 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва вирок Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2010 року скасовано, а справу направлено для проведення додаткового розслідування. 08 квітня 2011 року кримінальну справу прийнято до провадження Головним слідчим управлінням МВС України. 19 травня 2011 року постановою Вищого спеціалізованого суду України строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 продовжено до 18 місяців, тобто до 26 червня 2011 року. 24 червня 2011 року кримінальну справу щодо ОСОБА_11 , направлено до суду для розгляду по суті. 23 серпня 2011 року Подільським районним судом м. Києва прийнято рішення про направлення кримінальної справи щодо ОСОБА_11 на додаткове розслідування. 20 грудня 2011 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва постанова Подільського районного суду м. Києва залишена в силі. 01 лютого 2012 року кримінальна справа прийнята до провадження ГСУ МВС України 15 лютого 2012 року ОСОБА_11 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст. 28 ч. 3, ст. 364 ч. 2; ст. 190 ч. 4; ст. 28 ч. 3, ст. 366 ч. 2; ст. 209 ч. 3 КК України (https://reyestr.court.gov.ua/Review/22306945).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01 вересня 2023 року оголошено розшук ОСОБА_15 , виконання розшуку доручено працівникам Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві. Контроль за виконанням ухвали покладено на прокурора офісу Генерального прокурора ОСОБА_16 . Судове провадження по обвинуваченню ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України - продовжено в загальному порядку (https://reyestr.court.gov.ua/Review/113222873).

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва в ухвалі від 18 жовтня 2023 року в справі № 758/11875/23, розглянувши клопотання особи про скасування арешту нерухомого майна, накладеного в межах кримінальної справи № 07-4690, в порядку ст. 174 КПК України, встановлено, що відповідно до відповіді Подільського УП ГУНП у м. Києві від 27 липня 2023 року в ході досудового розслідування у кримінального провадження за №00000161 винесена постанова про зупинення досудового розслідування (https://reyestr.court.gov.ua/Review/114965182).

Відомостей щодо виділення матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_4 в окреме провадження вирок Подільського районного суду м. Києва у кримінальній справі 26 лютого 2010 року № 1/3-10 та інші наведені судові рішення не містять.

Крім того, з аналізу наведених судових рішень апеляційний суд приходить до висновку, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, в межах якого накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , не є завершеним і триває.

Арешт на спірне майно постановою слідчого від 01 березня 2006 року накладено з метою забезпечення можливих в майбутньому цивільних позовів, керуючись ст. 125, 130 КПК України, ст. 152 ЦПК України.

Відомостей про те, що ОСОБА_4 , власник квартири ОСОБА_2 або позивач ОСОБА_1 визнавалися підозрюваними, обвинуваченими, цивільними позивачами чи цивільними відповідачами у вказаному кримінальному провадженні, а квартира АДРЕСА_1 - речовим доказом, з Єдиного державного реєстру судових рішень не вбачається.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У частинах першій та третій статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Апеляційний суд при розгляді справи керується тим, що вказані правовідносини виникли за дії КПК України від 1960 року, та враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 461/233/17-ц (провадження № 14-326цс18), згідно яких:

«Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 234 КПК України від 1960 року.

Після набрання чинності КПК України від 2012 року, на час звернення до суду з цивільним позовом позивач мав право захистити свої права відповідно до норм КПК України, у порядку кримінального судочинства.

Таке право передбачене пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року, а саме, що питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Разом з тим з набранням чинності КПК України від 2012 року права власника, який не є учасником кримінального провадження, якщо при проведенні дізнання чи попереднього слідства були порушені його права власника, стали більш захищеними саме заходами кримінально-процесуального закону.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.

Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України від 2012 року, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Оскільки кримінальне провадження у справі, у якій ухвалена постанова про заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація) щодо автомобіля триває, справа не передана до суду на час набрання чинності КПК України від 2012 року, то вирішення питання щодо зняття арешту чи оскарження дій чи бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України від 2012 року.

Згідно зі статтею 174 КПК України від 2012 року інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження ? судом.

Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України (згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України) та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Крім того, відповідно до пункту першого частини першої статті 303 КПК України від 2012 року передбачено право оскарження під час досудового провадження рішення, дії чи бездіяльності слідчого володільцем тимчасово вилученого майна іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства».

Крім того, у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 461/7665/16-ц (провадження № 61-46479св18) зазначено, що:

«Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла при розгляді справ № 335/12096/15-ц (постанова від 15 травня 2018 року), № 569/4374/16-ц (постанова від 23 травня 2018 року) та № 296/8586/16-ц (постанова від 07 листопада 2018 року).

Частиною шостою статті 126 КПК України 1960 року, визначено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Проте нормами КПК України 1960 року не було визначено процесуального порядку скасування арешту майна за зверненням осіб, які не є учасниками кримінального провадження.

Разом з тим відповідно до статті 174 КПК України 2012 року (у чинній редакції) підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 року в чинній редакції).

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України 2012 року в чинній редакції).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частини третя та четверта статті 174 КПК України 2012 року в чинній редакції).

Пункт 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року передбачає, що запобіжні заходи, в тому числі і скасування арешту майна, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, арешт на майно, накладений за правилами кримінального судочинства підлягає скасуванню за правилами того ж виду судочинства. Але оскільки нормами КПК України 1960 року не було визначено порядку скасування арешту майна за ініціативою осіб які, не були учасниками кримінального провадження, але є власниками або володільцями арештованого майна, при вирішенні зазначеного питання підлягають застосуванню норми КПК України 2012 року.

Саме такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року справа № 461/1054/17-ц (провадження № 14-464цс18)».

У разі, якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 1960 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє не закрито, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства (постанови Верховного Суду від 27 грудня 2022 року у справі № 289/921/21, провадження № 61-2269св22, від 25 січня 2023 року у справі № 707/1187/20, провадження № 61-10649св21).

Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19, провадження № 14-516цс19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 760/23634/21 (провадження № 61-5275св23) вказано, що: «у розглядуваній справі суди встановили, що арешт на квартиру АДРЕСА_1, було накладено у 2000 році під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3. Рішенням Жовтневого місцевого суду м. Києва від 09 серпня 2001 року в справі № 2-1414/01 звільнено з-під арешту 1/3 частину вказаної квартири. Закриваючи провадження у цивільній справі, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що ОСОБА_1 не була ні учасником кримінального провадження (розпочатого та звершеного за правилами КПК України 1960 року), ні учасником виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на квартиру та звернулась до суду із позовом про захист своїх прав співвласника майна, а отже заявлений спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року в справі № 761/30856/21 (провадження № 61-6031св23) зазначено, що: «апеляційний суд залишив поза увагою те, що порядку і способів скасування арешту майна після закінчення судового розгляду та постановлення обвинувального вироку у КПК України 1960 року не було встановлено для осіб, які не були учасниками такої справи. Тож позивач як власник майна, який не мав будь-якого правового статусу у кримінальному провадженні, за чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту. Вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не приведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції. Немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом АТ «МЕТАБАНК» не є судом, установленим законом. За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин цієї справи виключно звернення до суду у порядку цивільного судочинства з позовом про звільнення майна з-під арешту є ефективним способом захисту порушеного права особи, яка наполягає на тому, що є власником спірної квартири».

Відтак, розгляд питання про звільнення частини спірної квартири з-під арешту має відбуватися в порядку КПК України 2012 року, оскільки такий порядок є єдиним визначеним способом захисту права власності позивача на квартиру, арешт на частину якої було накладено в межах кримінального провадження, яке станом на дату ухвалення оскаржуваного судового рішення не є закінченим.

Таким чином, наявність незакінченого кримінального провадження виключає можливість розгляду справи про звільнення майна з-під арешту за правилами цивільного судочинства.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17, від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 щодо приватноправового характеру спору про звільнення з-під арешту майна особи, яка не була учасником кримінального провадження, відхиляються апеляційним судом як нерелевантні, позаяк правові висновки у даних справах зроблено за інших обставин, а саме кримінальні провадження було завершено.

Апеляційний суд так відхиляє як нерелевантні посилання позивача на правові висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 340/25/19, оскільки в межах даної справи, в якій вимоги звернуто до Управління ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області розглядався спір про зняття арешту майна, накладеного у виконавчому провадженні.

Не приймаються апеляційним судом посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 911/1247/18, оскільки у наведеній постанові висновки, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, зокрема в справі № 911/1247/17 кримінальне провадження не здійснюється в порядку, передбаченому КПК України 1960 року чи чинним КПК України, позивач неодноразово звертався до органів досудового розслідування, прокуратури, а також до судових органів з метою вирішення питання про скасування арешту, накладеного на майновий комплекс; бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури, а також судових органів з приводу скасування накладеного арешту призвела до вичерпання усіх можливих способів захисту порушених прав позивача. Вказана бездіяльність стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 у позові просив не скасувати арешт або заборону відчуження майна, накладені на належне йому майно, а скасувати постанову слідчого від 01 березня 2006 року, якою цей арешт був накладений, що може бути вирішено тільки за правилами КПК КУкраїни.

Оцінка правильності судових рішень, ухвалених в порядку кримінального судочинства, та їх скасування не належить до компетенції та завдань цивільного судочинства, і вимоги про скасування постанови, винесеної в порядку кримінального провадження, не можуть розглядатися в порядку цивільної юрисдикції.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Посилаючись на те, що позовні вимоги не підлягали розгляду в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції повинен був закрити провадження в справі, натомість помилково розглянув її по суті та відмовив в позові.

Крім того, встановивши, що справа підлягала розгляду в порядку кримінального судочинства, що взагалі виключає участь в розгляді справи будь-яких відповідачів, як самої категорії цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов передчасного та взаємовиключного висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Отже, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції кримінального суду.

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд не перевіряє решту доводів апеляційної скарги по суті даного спору.

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням позивачу на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, треті особи Перша київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лисенко Ольга Олександрівна про скасування постанови слідчого про накладення заборони на відчуження майна закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.