Справа № 143/934/23
Провадження № 22-ц/801/1087/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сич С. М.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 травня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу Погребищенської міської ради Вінницької області

на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 14 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Сича С.М., повний текст якого складено 19 березня 2024 року

у справі №143/934/23

за позовом Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області (позивач), поданим в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2

до ОСОБА_3 (відповідач)

про позбавлення батьківських прав,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року Погребищенська міська рада Вінницької області звернулася в районний суд з позовом в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служби у справах дітей Погребищенської міської ради до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтований тим, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.09.2022 року відібрано без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_3 її малолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішеннями виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 01.11.2022 року за номерами 397, 398 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування.

10.11.2022 року виконавчим комітетом Погребищенської міської ради було прийнято рішення № 418 про влаштування дітей, позбавлених батьківського піклування, в дитячий будинок сімейного типу та в подальшому 11.11.2022 року їх влаштовано на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Сім`я ОСОБА_3 перебувала під соціальним супроводом КУ «Центр соціальних служб Погребищенської міської ради». За період супроводу фахівцями центру соціальних служб місцезнаходження ОСОБА_3 встановлено не було. Помешкання відповідачки знаходиться в занедбаному стані. Територія навколо помешкання захаращена та засмічена. Інформація про місце проживання чи перебування матері дітей відсутня, на телефонні дзвінки вона не відповідає.

ОСОБА_3 своїх дітей не провідувала, в телефонному режимі з ними не спілкувалася. За весь період часу відібрання дітей мати станом здоров`я дітей, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не цікавилась.

А тому рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 14.09.2023 року № 361 затверджено рішення комісії з питань захисту прав дитини про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до її малолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За вказаних обставин Погребищенська міська рада просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно її малолітніх синів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 14 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

11 квітня 2024 року Погребищенська міська рада Вінницької області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення та неповне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове про задоволення вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції провів суб`єктивний, власний, та поверхневий аналіз норм закону, на які посилався у своєму рішенні, зокрема, щодо визнання міської ради неналежним позивачем у цій справі, позбавивши останню представляти інтереси територіальної громади та бути стороною у справі, що стосується питань опіки та піклування.

Вважає позицію суду про те, що орган опіки та піклування має бути окремою юридичною особою хибною, суд не може втручатись у внутрішню структуру і організацію діяльності міської ради, оскільки Погребищенська міська рада в межах наділених законом повноважень залишила за собою право на звернення з позовом до суду, в тому числі і у випадках, коли відповідні повноваження формально віднесені до повноважень виконавчого комітету.

Звертає увагу на те, що виконавчий комітет є колегіальним виконавчим органом загальної компетенції, утворюється з метою забезпечення проведення злагодженої виконавчо-розпорядчої діяльності, проте не є юридичною особою.

Крім того, вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог. На думку апелянта ним було надано достатньо доказів про свідоме ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків.

Натомість прийнявши позицію відповідача, яка заявила в судовому засіданні, що стала на шлях виправлення, суд не звернув уваги, що відповідач не надала жодних доказів на спростування позовних вимог.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу суду відповідачем не поданий, проте його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 30 квітня 2024 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити. Пояснила, що малолітні діти ОСОБА_3 вже біля двох років перебувають на вихованні в прийомній сім`ї. За цей час ОСОБА_3 жодним чином не цікавилася життям дітей, не провідувала їх і не проявляла про них батьківської уваги і турботи.

Щодо пред`явлення позову міською радою, а не її виконавчим комітетом, звертає увагу, що позовну заяву підписано міським головою, який одночасно є головою виконавчого комітету, а позивачем вказано міську раду, так як тільки вона має права юридичної особи.

Відповідач ОСОБА_3 повідомлена в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, про що в матеріалах справи є відповідна розписка, до суду не з`явилася, що відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 07.09.2015 року та серії НОМЕР_2 від 07.09.2020 року (відповідно).

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.09.2022 року відібрано без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_3 її малолітніх синів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яких передано під опіку органу опіки та піклування виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницької області та стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітніх дітей.

Згідно з наказами Служби у справах дітей Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області від 26.10.2022 року за номерами 69, 70 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взято на первинний облік дітей, які залишилися без батьківського піклування, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, служби у справах дітей міської ради.

Рішеннями виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 01.11.2022 року за номерам и 397, 398 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у зв`язку з тим, що у матері ОСОБА_3 рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.09.2022 року малолітніх дітей відібрано без позбавлення її батьківських прав, батько дітей записаний відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (за заявою матері).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 10.11.2022 року № 418 «Про влаштування дітей, позбавлених батьківського піклування, в дитячий будинок сімейного типу» влаштовано з 11.11.2022 року на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебувають в патронатній сім`ї ОСОБА_7 , мають статус дітей, позбавлених батьківського піклування, у зв`язку з тим, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 21.09.2022 року, справа № 143/603/22, дітей відібрано у матері ОСОБА_3 без позбавлення її батьківських прав, батько записаний відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Відповідно до листа директора КУ «Центр соціальних служб Погребищенської міської ради» ОСОБА_8 від 30.08.2023 року № 231, адресованого начальнику служби у справах дітей Погребищенської міської ради, вбачається, що КУ «Центр соціальних служб Погребищенської міської ради» здійснював соціальний супровід сім`ї ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що сім`я перебуває на обліку, як така, що знаходиться в складних життєвих обставинах. В сім`ї виховується двоє дітей, які 11.11.2022 року влаштовані на виховання та спільне проживання в будинок сімейного типу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Мати не цікавиться життям дітей, не відвідує їх та не дотримується рекомендацій фахівців з соціальної роботи, не дослухається до порад, не виконує умови договору, зловживає спиртними напоями. Місце перебування ОСОБА_3 невідоме. КУ «Центр соціальних служб Погребищенської міської ради» просить розглянути питання про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 31.08.2023 року № 13 комісія вирішила: 1) КУ «Центр соціальних служб Погребищенської міської ради» завершити соціальний супровід сім`ї ОСОБА_3 у зв`язку з невиконанням умов договору; 2) Службі у справах дітей міської ради підготувати проект висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Погребищенської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 ; 3) Відділу правового забезпечення міської ради підготувати позовну заяву про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно її малолітніх дітей.

Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 14 вересня 2023 року № 361 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав», орган опіки та піклування міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по відношенню до її малолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Однією із підстав для відмови в задоволенні позову Погребищенської міської ради Вінницької області про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції вважав те, що остання не наділена правом на звернення із таким позовом до суду, а відтак є неналежним позивачем.

До такого висновку суд прийшов посилаючись на норми Закону України «Про місцеве самоврядування» та вважав, що зі змісту цих норм вбачається, що правом на пред`явлення до суду позову про позбавлення батьківських прав наділені органи опіки та піклування, якими, зокрема, є виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробила такі висновки.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що правовий статус, порядок створення, повноваження та організація роботи виконавчого комітету ради визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон).

Законом визначено, що виконавчий комітет є виконавчим органом загальної компетенції сільської, селищної, міської ради. Він утворюється радою на строк її повноважень у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, який очолює виконавчий комітет, його заступника (заступників) з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб, складу виконавчого комітету за посадою також входить секретар відповідної ради. Основною формою роботи виконавчого комітету є його засідання, а формою правового акта - рішення. Виконавчий комітет є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади (статті 51, 52, 53 Закону).

Згідно з частиною 3 статті 52 Закону сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою (у тому числі з метою забезпечення надання адміністративних послуг у строк, визначений законом) в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Організаційно-процедурні питання виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницької області врегульовані Положенням про виконавчий комітет, затвердженим рішенням 8 сесії Погребищенської міської ради 8 скликання від 08.04.2021 року № 5-8-8/446.

Зокрема, пункт 1.3 Положення визначає, що «...виконавчий комітет не є юридичною особою, має свою печатку».

Статтею 80 ЦК України визначено, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Відповідно до частини 1 статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Отже, відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», норм ЦК України та ЦПК України, виконавчий комітет Погребищенської міської ради є виконавчим органом міської ради, який утворюється радою на термін її повноважень. Виконавчий комітет Погребищенської міської ради не є юридичною особою, а відтак не може бути позивачем у спірних правовідносинах.

Натомість згідно з матеріалами справи позовна заява виконана на бланку саме виконавчого комітету Погребищенської міської ради, підписана міським головою, який відповідно до частини 3 статті 12 Закону одночасно є головою виконавчого комітету, проте як позивач вказана Погребищенська міська рада, так як лише міська рада є юридичною особою і може бути позивачем і відповідачем в суді.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до хибного висновку, що Погребищенська міська рада є неналежним позивачем у справі. Саме міська рада як орган місцевого самоврядування створює і наділяє відповідними повноваженнями свій виконавчий комітет, і у разі, якщо виконавчий комітет не є юридичною особою, має право звертатися до суду в справах, що належить до його компетенції.

За таких підстав, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції в даній справі проявив надмірний формалізм, чим фактично позбавив орган місцевого самоврядування права доступу до суду.

Посилання суду першої інстанції на відповідну практику Верховного Суду є помилковими, так як в наведених ним справах судом касаційної інстанції розглядалося питання належності не позивача, а відповідача. Зокрема, йшлося про ситуацію, коли виконавчий комітет, який за обставинами справи був окремою від міської ради юридичною особою і балансоутримувачем певного майна, має відповідати за шкоду, заподіяну неналежним утриманням такого майна (зелених насаджень).

Колегія суддів вважає за потрібне звернути також увагу на те, що посилаючись на положення частин четвертої, п`ятої ст.19 СК України, за змістом яких при розгляді судом спорів про позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, суд першої інстанції постановив ухвалу про відсутність підстав для залучення Служби у справах дітей Погребищенської міської ради до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, при тому, що позивачем ця особа була зазначена у позовній заяві.

Тобто при вирішенні процесуального питання суд першої інстанції сам звертав увагу, що учасником справи може бути лише юридична особа, а вирішуючи позовні вимоги по суті вказав на необхідність їх пред`явлення особою, яка такими правами не наділена.

Крім того, підставою для відмови у задоволенні позову суд першої інстанції вважав недоведеність Погребищенською міською радою своїх вимог та відсутність доказів на спростування аргументів відповідачки, яка, як суд вважав, довела, що вона не втратила бажання налагодити спілкування з дітьми.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та вважає, що вони зроблені за неповного і невсебічного з`ясування усіх обставин справи, та є необґрунтованими.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути ретельно та всебічно проаналізований і одержати відповідь суду.

Проте, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів жодного обґрунтування відсутності винної поведінки матері щодо вихованні дітей, а також свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Взявши до уваги покази відповідача ОСОБА_3 , яка заявила в судовому засіданні про своє виправлення, суд першої інстанції обмежився лише констатацією факту, що остання не втратила бажання налагодити спілкування з дітьми.

При цьому покази, дані відповідачем в судовому засіданні, мають формальний характер, оскільки відповідач не надала суду жодного доказу на спростування позовних вимог.

На підтвердження своїх заперечень відповідачка не надала будь-яких доказів, які б характеризували її як матір та підтвердили б зміну її поведінки, ставлення до вживання алкоголю тощо (такими доказами можуть бути: довідки з місця проживання, акти, свідчення свідків), не надано також і відомостей про нібито наявність в неї інтернет-магазину з продажу одягу, як форми зайнятості і джерела доходу, довідки про нібито отримуваний дохід .

З огляду лише на пояснення відповідача в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції (надані, зокрема, 14 березня 2024 року) встановити наявність інтересу у матері до дітей не є можливим. Крім того, під час надання пояснень в суді першої інстанції ОСОБА_3 фактично визнала, що востаннє дітей бачила два роки тому, під час їх вилучання, та їй відомо, що діти проживають в патронатній сім`ї.

Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в період з моменту відібрання у неї дітей і до теперішнього часу вона намагалась зустрітися з дітьми, відновити з ними стосунки, спілкуватися з ними.

Заперечуючи щодо позбавлення батьківських прав, ОСОБА_3 з часу звернення позивача з позовом, не надала суду доказів на підтвердження того, що вона вживає заходів для налагодження стосунків з дітьми, цікавиться їх станом здоров`я, їхнім життям, виявляє турботу про дітей, надає їм матеріальну підтримку, бере участь у їх вихованні та розвитку.

Заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав з урахуванням її поведінки не свідчить про її інтерес до дітей та реальність бажання змінити поведінку, ставлення до дітей.

Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що їй чинились або чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Встановлені обставини свідчать, що суд першої інстанції не мотивував у достатньому обсязі своє судове рішення, зробив поверховий аналіз та оцінку зібраним доказам, висновок суду про відмову у задоволенні позову у цій справі колегія суддів вважає передчасним, що в такій чутливій категорії правовідносин є недостатньо обґрунтованим для ухвалення законного та справедливого судового рішення.

Відповідач, будучи повідомленою в установленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом, до суду апеляційної інстанції не з`явилася, відзиву на апеляційну скаргу і обґрунтованих заперечень проти позбавлення батьківських прав не надала, що також на думку суду свідчить про байдужість матері, її небажання зберегти правовий зв`язок з дітьми.

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини»

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача.

Як зазначено позивачем у позовній заяві малолітні ОСОБА_1 , 2015 р.н. та ОСОБА_2 , 2020 р.н. на підставі судового рішення були відібрані від матері ОСОБА_3 та влаштовані в дитячий будинок сімейного типу, як діти позбавлені батьківського піклування.

Сім`я відповідача ОСОБА_3 перебувала під соціальним супроводом комунальної установи «Центр соціальних служб Погребищенської міської ради».

За період супроводу фахівцями центру соціальних служб місцезнаходження ОСОБА_3 встановлено не було, інформація про місце проживання чи перебування її відсутня, на телефонні дзвінки вона не відповідає.

Помешкання відповідачки знаходиться в занедбаному стані. Територія навколо помешкання захаращена та засмічена.

Після відібрання дітей ОСОБА_3 їх не провідувала, в телефонному режимі з ними не спілкувалася, станом здоров`я дітей, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не цікавилась.

Вищенаведеним підтверджується байдуже ставлення матері до синів, її безвідповідальне ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо матеріального забезпечення дітей, створенню їм належних умов проживання, навчання, їх розвитку. І така поведінка відповідачки свідчить про свідоме невиконання матір`ю дітей обов`язків щодо надання нею необхідного матеріального забезпечення, якого діти потребують не лише від батька, а і від матері, щодо забезпечення дітям відповідних умов проживання, створення їм належних умов для навчання у школі.

Будь-яких об`єктивних, незалежних особисто від відповідачки, причин такого ставлення до дітей, до їх інтересів, виховання, безвідповідального ставлення до виконання батьківських обов`язків, причин, які б виправдовували таку негативну поведінку відповідачки, таке ставлення до дітей та їх виховання, судом апеляційної інстанції, не встановлено.

На думку колегії суддів, відповідачка самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків по матеріальному забезпеченню та вихованню дітей, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, умисно ухиляється від їх виконання.

Апеляційний суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів малолітніх дітей, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених судом обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування матір`ю своїм батьківським обов`язком, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Судом апеляційної інстанції не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання ОСОБА_3 обов`язків по вихованню дітей, виконання нею, як матір`ю, яка б мала бути для дітей найближчою та найдорожчою у світі людиною, батьківських обов`язків.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даних правовідносинах, для суду є безспірним, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. Однак, з іншої сторони обов`язковому дослідженню судом підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)).

Встановлюючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в ст. 29 Декларації, згідно із якими: кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. В даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейним кодексом України (статті 164-167).

В ході розгляду справи апеляційним судом встановлено та не спростовано відповідачем, факт ухилення від участі у вихованні дітей, відсутність піклування про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

В даному випадку, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Суд знаходить підставним, що втручання у право відповідача спрямоване на захист «прав і свобод» малолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків щодо дітей у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

В даному випадку при втручанні у право відповідача вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані.

В цій ситуації суд зобов`язаний дослідити найважливіше і найскладніше питання: наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини, без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Суд виходить з того, що на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо малолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»).

Оцінюючи можливість забезпечення якнайкращих інтересів дитини, в даній справі суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками.

Зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, поведінка відповідачки, суд розцінює як ухилення від виховання нею дитини, свідомого нехтування нею своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є правовою підставою можливості позбавлення батьківських прав.

В ситуації, що розглядається судом береться до уваги те, що діти влаштовані та проживають в дитячому будинку сімейного типу і перебувають в патронатній сім`ї.

Також, важливим для суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між нею і дітьми не зміняться в бік розлучення її з ними, які разом з нею не проживають, тим більше якщо брати до уваги, що в момент відібрання дітей молодшому синові відповідачки був 1 рік.

На думку суду позбавлення батьківських прав відповідачки фактично і суттєво не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дітьми.

Як підсумок аналізу елементів, які впливають на визначення «якнайкращих інтересів дитини» суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дітей, які перебувають будинку сімейного типу, під патронатом іншої сім`ї і це в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію їх прав.

Суд наголошує, що застосовуваний захід не є безстроковим і відповідачка має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Таким чином, поведінка ОСОБА_3 , яка, як встановлено судом апеляційної інстанції, не піклується про дітей, стан їх здоров`я, про їхній фізичний та духовний розвиток, не цікавиться їх життям, не створювала дітям належних умов проживання, переклавши такі обов`язки виключно на державу та на патронатну сім`ю, свідчить про свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, які нею з її ж вини не виконуються, про свідоме ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов`язків.

За таких обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що бажання ОСОБА_3 спілкуватися з дітьми, про що вона зазначила у своїх поясненнях, є лише словами, нею не вчинено жодних дій для відновлення спілкування з дітьми, для їх виховання, створення належних умов для їх навчання та розвитку, її вкрай безвідповідальне ставлення до дітей не змінилося.

А тому колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення позову виконавчого комітету Погребищенської міської ради, з наведених вище мотивів та підстав, що відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 14 березня 2024 року слід скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Згідно з частиною 3 статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Проте в суді першої інстанції відповідні вимоги позивачем не заявлялися, а суд апеляційної інстанції відповідно до статті 367 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених в суді першої інстанції вимог.

Щодо судових витрат

Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки при подачі позовної заяви до суду першої інстанції та апеляційної скарги до апеляційного суду позивачем судовий збір не сплачувався, на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» , його слід стягнути з відповідача на користь держави.

Підпунктом 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що з 01 січня 2023 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2 684 грн.

Відповідно до п. п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено розмір судового збору - 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Враховуючи, що позивач звернувся із позовом у жовтні 2023 року, судовий збір, що підлягав сплаті при заявлені ним вимоги немайнового характеру, становив 1073, 60 грн., а тому судовий збір за подання апеляційної скарги складає 1 610,40 грн (1073,60 грн * 150%).

За таких обставин, у зв`язку з задоволенням вимог апеляційної скарги з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за подання позивачем позовної заяви у розмірі 1073, 60 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40 грн, а всього 2 684 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Погребищенської міської ради Вінницької області задовольнити.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 14 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, поданий в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в дохід держави судовий збір в сум 2 684 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 30.05.2024

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська