ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/2104/23 Номер провадження 22-ц/814/2319/24Головуючий у 1-й інстанції Кашуба М. І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на заочне рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 березня 2024 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначені) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернувся до суду з вказаним позовом, просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 28 280,00 грн, а також судові витрати.

В обгрунтування заявлених вимог зазначено, що 17.10.2021 між ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС» і ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (https://creditkasa.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС», укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 0824-0916. Відповідно до умов кредитного договору ТОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС» взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб на таких умовах: сума кредиту - 4 000,00 грн; строк кредитування 300 днів; заявлений строк 21 день; знижена відсоткова ставка - 2,00% в день; стандартна відсоткова ставка - 3,00% в день. Отримавши кошти за укладеною угодою, відповідачка свої зобов`язання з повернення коштів не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 19.10.2023 складає 28 280,00 грн і включає: заборгованість за кредитом 4 000,00 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 24 280,00 грн.

Заочним рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 березня 2024 року позовні вимоги ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» суму простроченої заборгованості за кредитним договором № 0824-0916 від 17.10.2021 у розмірі 4 000,00 грн (чотири тисячі грн 00 коп.), суму заборгованості за нарахованими відсотками 2 000,00 грн (дві тисячі грн 00 коп.), всього 6 000,00 грн (шість тисяч грн 00 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» судовий збір в розмірі 455,63 грн (чотириста п`ятдесят п`ять грн шістдесят три коп.).

В апеляційній скарзі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не з`ясував правову природу процентів, які просить стягнути позивач, помилково ототожнив проценти з неустойкою.

Суд не дослідив належним чином умови укладеного договору, особливо у частині визначених періодів для сплати процентів за користування кредитом.

Висновок суду про несправедливість визначеного сторонами за взаємною згодою розміру відсотків не узгоджується із нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», на які посилався суд, а також із нормами ст.1048, ст.1056-1 ЦК України.

Правом подачі відзиву відповідачка не скористалась.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» є фінансовою установою, що здійснює діяльність з інших видів кредитування, отримало Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи НОМЕР_1 від 01.08.2013, видане Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

17.10.2021 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» і ОСОБА_1 за допомогою веб-сайту (https://creditkasa.ua), укладений договір про відкриття кредитної лінії № 0824-0916, який разом із Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів) складає єдиний договір, в якому визначаються всі істотні умови та з яким позичальниця була попередньо ознайомлена.

Позичальниці наданий одноразовий ідентифікатор А465 для підписання кредитного договору № 0824-0916 від 17.10.2021, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів (п.5.2 Правил відкриття кредитної лінії).

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачці кредит в сумі 4 000,00 грн на особисті потреби (п.1.3, 2.1), заявлений строк користування кредитом - 21 календарний дні (3 тижні), строк кредитування - 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальниці (п.2.4, 2.8).

Повернення кредиту відбувається шляхом сплати кредиту повністю у останній календарний день строку кредитування (п.3.1).

Відсоткова ставка стандартна - 3% за кожен день користування кредитом (п. 2.6), знижена процентна ставка - 2 %.

Сторонами погоджено орієнтовну вартість кредиту 40 000,00 грн, що включає відсотки за користування кредитом 36 000,00 грн. Реальна процентна ставка на дату укладення договору - 572 462 %.

Видача кредитних коштів в сумі 4 000,00 грн ОСОБА_1 згідно з кредитним договором № 0824-0916 від 17.10.2021 підтверджена витягом з реєстрів банків ТОВ «Фінансової компанії «Контрактовий дім» (а.с.46-57).

Відповідно до наданого розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 0824-0916 від 17.10.2021 становить 28 280,00 грн, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом 4 000,00 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 28 280,00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» надало належні і допустимі докази укладення із ОСОБА_1 кредитного договору № 0824-0916 від 17.10.2021 та отримання позичальницею кредитних коштів в сумі 4 000,00 грн.

Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору.

Суд погодився з наданим позивачем розрахунком заборгованості (а.с.33-43) і визнав доведеним, що за станом на день розгляду справи заборгованість за договором кредиту відповідачкою не погашена, тому сума простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 4 000,00 грн підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачки заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 24 280,00 грн, суд першої інстанції вважав, що нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитом 24 280,00 грн не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідачка як споживач, тим самим порушуються її права споживача, тому вимога про стягнення цієї суми заборгованості за відсотками, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим ст. 3 п.6, ст. 509 ч.3 та ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідачки та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

В силу положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про стягнення нарахованих відсотків, суд першої інстанції, пославшись на приписи ЗУ «Про захист прав споживачів», рішення КСУ від 10 листопада 2011 року у справі №15-рп/2011, норми п.6 ст.3, ч.3 ст.509, ч.1, ч.2 ст.627 ЦК України, дійшов висновку про можливість їх зменшення за власною ініціативою.

З таким висновком погодитися не можна з таких підстав.

Статтею 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним (ч.4).

Відповідно до зазначеної норми якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч.5).

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч.7).

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (ч.8).

Отже, згідно наведених норм несправедливі умови договору, укладеного із споживачем, є оспорюваними, тобто вони можуть бути визнані судом недійсними, змінені за умови подання відповідного позову.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У справі, що переглядається, встановлено, що за умовами кредитного договору (п.2.1, п.2.4, п.2.4.1, п.2.6, п.2.8, п.2.10) кредит у сумі 4 000 грн видається позичальнику на строк з 17 жовтня 2021 року по 06 листопада 2021 року це заявлений строк кредитування, протягом якого проценти нараховуються за пільговою (0,01%%) або зниженою (2%) процентною ставкою; загальний строк кредитування 300 календарних днів до 12 серпня 2022 року; після закінчення заявленого строку кредитування застосовується стандартна процентна ставка у розмірі 3%.

Отже, за змістом укладеного договору 36 000 грн це є плата позичальника за правомірне користування кредитними коштами у межах загального строку кредитування, тобто процентами у розумінні ст.1048, ст.1054, ст.1056-1 ЦК України, а не неустойкою у розумінні ст.549 ЦК України, тому суд за власною ініціативою не має права зменшити розмір нарахованих відсотків відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України.

Наведені умови кредитного договору у частині визначення порядку і розміру нарахування відсотків не є нікчемними відповідно до ЗУ «Про споживче кредитування», ЗУ «Про захист прав споживачів». У межах розгляду цієї справи вимоги про визнання недійсними зазначених умов договору або усього договору не заявлено.

З наявних у справі матеріалів, зокрема розрахунку заборгованості, вбачається, що після закінчення строку дії кредитного договору, який сплинув 12 серпня 2022 року, проценти не нараховувалися.

З наведених підстав слід визнати обґрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом у межах строку дії кредитного договору у сумі 24 280 гривень.

Посилання суду першої інстанції на рішення КСУ від 10 листопада 2011 року у справі №15-рп/2011 не є релевантним, оскільки у межах розгляду зазначеної справи судом вирішувалося питання про поширення дії ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Рішення суду не містить висновків про можливість вирішення судом за власною ініціативою питання про несправедливість умов кредитного договору у частині визначення розміру і порядку нарахування процентів.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», подаючи позовну заяву, сплатило 2 147,20 грн (а.с.13), подаючи апеляційну скаргу до суду, сплатило 3 220,80 грн судового збору (а.с.113).

Позовні вимоги та апеляційна скарга ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задоволені в повному обсязі.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» необхідно стягнути 2 147,20 + 3 220,80 = 5 368 грн судового збору.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задовольнити.

Заочне рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06 березня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 0824-0916 від 17.10.2021 у сумі 28 280 грн, з яких 4 000 грн заборгованість за кредитом, 24 280 грн заборгованість по процентам, а також 5 368 грн витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 29 травня 2024 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов