КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2580/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року,

встановив:

у липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив припинити стягнення з нього аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначених рішенням Дарницького районного суду міста Києві від 14 грудня 2021 року, та стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання малолітньої доньки, посилаючись на те, що з вересня 2022 року дитина проживає разом з ним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_4 просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

15 травня 2024 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надійшла заява про відмову від позову в частині вимог про стягнення аліментів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року було прийнято відмову представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 від позову до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, визнано нечинним рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року в частині вирішення вимог про стягнення аліментів та закрито провадження у справі в цій частині.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів, позивач посилався на те, що він та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказував, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року з нього на користь відповідача було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмір 1/4 частині від усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. Зазначав, що з 09 вересня 2022 року дитина проживає разом з ним та перебуває на його утриманні, що є підставою для звільнення його від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено обставин, які б свідчили про наявність безумовних підстав для звільнення його від сплати аліментів. Однак, такий висновок суду було зроблено судом із порушенням норм процесуального права.

Пунктом 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Спір щодо звільнення від сплати аліментів є таким, що виникає із сімейних правовідносин, і не входить до переліку категорій справ, визначеному у п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, які можуть бути розглянуті у спрощеному позовному провадженні.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що розгляд справи було призначено судом у порядку спрощеного позовного провадження без проведення підготовчого засідання, що суперечить положенням ст. 274 ЦПК України.

Положеннями п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України визначено, таке порушення норм процесуального права, як розгляд в порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

При зверненні до суду апеляційного суду представник позивача просив суд про розгляд справи за участі сторін та наголошував на тому, що судом було порушено норми процесуального права щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду від 14 грудня 2021 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року, у справі №753/21238/21 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_6 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) з 21 жовтня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

З жовтня 2022 року в провадженні Дарницького районного суду м.Києва перебувала цивільна справа №753/12259/22 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09 лютого 2023 року у вказаній справі було визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 . Вказане рішення було оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_6 .

В ході розгляду справи про визначення місця проживання дитини 25 грудня 2022 року позивач ОСОБА_1 виїхав з межі України разом з малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить відповідь Державної прикордонної служби України від 27 лютого 2023 року (а.с.80-81, том І).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 вказувала, що 09 вересня 2022 року ОСОБА_1 забрав їх спільну доньку на вихідні згідно встановленого графіку спілкування, після чого дитину за місцем її постійного проживання з матір`ю не повернув. За межі України дитину було вивезено за відсутності дозволу та згоди матері.

Вказані обставини позивачем ОСОБА_1 не спростовувались.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання законної сили рішенням суду, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

В даному випадку сам по собі факт проживання дитини разом з позивачем, з урахуванням інших обставин справи, не може бути підставою для звільнення його від сплати аліментів. Позивач ОСОБА_1 не заперечував, що малолітня дитина була вивезена ним за межі України без згоди матері.

Крім того, самовільна зміна позивачем постійного місця проживання дитини, в тому числі вивезення її за межі України, до вирішення відповідного спору судом, може свідчити про недобросовісність дій позивача та призводить до висновку про відсутність об`єктивних причин для звільнення його від сплати аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що аліменти, які отримує

ОСОБА_2 , не витрачаються нею на дитину, також не є підставою для задоволення позову за встановлених обставин справи. Позивачем не було надано до суду доказів про те, що до зміни ОСОБА_1 місця проживання дитини ОСОБА_2 розпоряджалась аліментами не за цільовим призначенням в інтересах дитини. Вказане свідчить про неможливість використання ОСОБА_2 отриманих аліментів на забезпечення потреб дитини виключно з підстав зміни позивачем місця проживання малолітньої ОСОБА_3 .

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що звернення позивача з відповідними вимогами про звільнення від сплати аліментів може свідчити про відсутність у ОСОБА_1 наміру повернення дитини за її постійним місцем проживання, виконання вимог закону щодо заборони чинити перешкоди матері у спілкуванні з дитиною, а також вчинення процесуальних дій у справі про визначення місця проживання дитини, в тому числі щодо проведення судової психологічної експертизи за ухвалою Київського апеляційного суду від 03 травня 2023 року (справа №753/12259/22).

Позивач при зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою посилається виключно на те, що дитина проживає разом з ним, уникаючи надання пояснень з приводу обставин зміни місця проживання дитини та чим такі обставини були обумовлені.

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про те, що позивачем не було доведено наявність підстав для звільнення його від сплати аліментів.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

28 березня 2024 року від представника відповідача - ОСОБА_4 до суду надійшла заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у якій вона просить стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідача було надано копії Договору про надання правничої допомоги від27 вересня 2022 року, Акту надання послуг від 18 березня 2024 року, рахунку на оплату від 15 березня 2024 року та платіжної інструкції від 18 березня 2024 року про оплату 10 000 грн.

Разом з тим, відповідно до п. 4.2 Договору №150 про надання правової допомоги від 27 вересня 2022 року, укладеного між АБ «Марії Камінської» та ОСОБА_2 , вбачається, що дія договору припиняється через один рік з дня його укладення. Доказів на підтвердження продовження строку дії договору про надання правничої допомоги до суду не надано. В судових засіданнях у суді апеляційної інстанції інтереси ОСОБА_2 представляла адвокат Іванченко І.О. на підставі ордеру та договору №4 від 18 березня 2024 року.

За таких обставин на підставі поданих відповідачем доказів суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року в частині позовних вирішення вимог про звільнення від сплати аліментів скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів відмовити.

Відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 03 червня 2024 року.

Головуючий

Судді