Провадження № 2/463/672/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Гирич С. В.

за участю секретаря судового засідання Назара Р.М.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за минулий час за період з 01 червня 2020 року по 28 серпня 2023 року, в розмірі 2272 грн. за один місяць, що загалом становить 88 608 грн.

Позов мотивує тим, що сторони уклали шлюб 14.03.2019 року. Під час перебування у шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина від народження проживає з матір`ю - ОСОБА_3 , яка самостійно утримує сина. Оскільки за весь час перебування у шлюбі Відповідач не утримував сина, ОСОБА_3 звернулась в суд з заявою про видачу судового наказу про стягнення щомісячно з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі однієї чверті заробітку. Так як під час перебування у шлюбі сімейне життя у сторін не склалось у зв`язку з різноманітними поглядами на життя та відсутністю взаєморозуміння, шлюб було розірвано. Разом з тим, у ОСОБА_4 наявні соціоадаптивні/ соціокультурні та інтелектуальні труднощі помірного ступеня прояву, порушення сну, атипова комунікація та розвиток, складнощі з діалогічним мовленням, ехолалія, потребує індивідуального навчального плану з адаптацією освітньої програми та третім рівнем підтримки в закладі освіти.

Позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з Відповідача, що є підставою для стягнення аліментів з Відповідача за минулий час. Відповідач умисними діями, спрямованими на ухилення від сплати аліментів, не забезпечував і не хотів утримувати дитину фінансово.

Враховуючи запровадження карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а також введенням воєнного стану в Україні (Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022), Позивач мала надію, що батько дитини поверне аліменти за минулий період та буде матеріально підтримувати, тому не розлучалася з Відповідачем.

Оскільки сторони фактично не проживають з 30 травня 2020 року, батько дитини не бере участі в утриманні дитини, тому аліменти просить нараховувати з 1 червня 2020 року по термін зазначений в судовому наказі у справі №463/6887/23 від 28 серпня 2023 року. Загалом, загальна кількість місяців за які Відповідач повинен сплатити аліменти становить 39 місяців (39 місяців х 2772 грн. рекомендованого розміру аліментів = 88 608 гривень).

Варто врахувати те, що відповідно до частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків, який проживає окремо від дитини та ухиляється від свого обов`язку по утриманні дитини, інший з батьків може подати позов до суду про примусове стягнення аліментів. У такому випадку аліменти на дитину присуджують у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому той з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду з заявою про стягнення аліментів у розмірі 1/4 на дитину.

Ухвалою від 03 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту непроживання однією сім`єю та стягнення аліментів в порядку загального позовного провадження.

Від відповідача до суду поступив відзив, в якому останній зазначає, що позивачкою не правдиво викладено фактичні обставини справи, що перешкоджає суду встановити дійсні підстави позову. Сторони дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання в якому у нас народився син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після народження сина, тобто приблизно з квітня 2019 року він із позивачкою разом проживали однією сім`єю у квартирі його батьків. Під час спільного проживання однією сім`єю, він повністю забезпечував і надавав матеріальне утримання не лише дитині, але і дружині. Попередньо провівши ремонт в квартирі, він придбав всі необхідні речі для облаштування дитячої кімнати для сина. Так вони проживали разом орієнтовно до травня 2020 року. У подальшому, через конфлікт, що стався між ними, позивач переїхала та почала проживати окремо та забрала сина. Незважаючи на роздільне проживання, відповідач, реалізуючи свій обов`язок як батька щодо утримання сина, почав щомісячно надавати дружині кошти на матеріальне утримання сина ОСОБА_5 . Щомісяця він приходив до дружини по місцю її проживання і давав кошти на утримання сина в розмір 2000 грн. Окрім цього, він також періодично купляв для сина деякі речі з одягу та іграшки. За якийсь час, дружина повідомила мені щоб він більше не приходив до сина. Проте він продовжував й надалі щомісячно передавати дружині кошти на утримання сина, хоча міг лише зрідка бачитись з сином, прогулявшись з ним на вулиці чи в парку. Так тривало близько року аж до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України в лютому 2022 року. В цей час дружина повідомила, що хоче виїхати за межі України разом із сином. Відповідач не заперечував, адже вважав, що так буде безпечніше для здоров`я сина та й для дружини теж. Він надав позивачу кошти в якості коштів на утримання сина на майбутній період часу. Проте, повернувшись із за кордонну, позивачка в серпні 2023 року подала заяву про розірвання шлюбу і про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання сина. Відтак за судовим наказом ухвалено стягувати з аліменти в розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 11 серпня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття. Після скерування судового наказу у виконавчу службу ним було сплачено всю нараховану суму аліментів за попередній період з дня видачі судового наказу. У подальшому шлюб між ними було розірвано.

По-перше, з часу одруження він повністю забезпечував матеріальне утримання сім`ї, не лише дитини, а й позивачки як своєї дружини.

Твердження позивача про те, що дитина від народження проживає із матір`ю, яка самостійно її утримує є голослівними та неправдивими, В самі позовній заяві містяться суперечливі відомості, а саме, що «відповідач з 2020 року не бере участі у вихованні та утриманні власного сина». Тобто вже із змісту самої позовної заяви вбачається суперечливість та неправдивість, що висловлювання позивача є не правдивими, оскільки суперечать між собою. Підтвердженням того, що позивачка тривалий час проживала за адресою його проживання є також копія постанови про притягнення Позивачки до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП від 11.07.2020 року, в які вказано її місце проживання АДРЕСА_1 . Вказана постанова булана надіслана по місцю мого проживання в липні 2020 року та виявлена моїм батьком у поштовій скринці.

По-друге, у позовній заяві позивачка також зазначає, що «оскільки за весь час перебування у шлюбі відповідач не отримував сина, ОСОБА_3 в серпні 2023 року звернулась до суду про видачу судового наказу про стягнення аліментів».

У цьому контексті варто зазначити, що остання зовсім не конкретизує і не вказує обставин які мають значення для справи. З 25.03.2019 року по 30.05.2020 року позивач не зверталася до суду із вимогою про стягнення аліментів, бо, очевидно, у відповідний період такі підстави були відсутні, адже під час проживання однією сім`єю дитинні надавалася належне матеріальне утримання.

По-третє, для обґрунтування своєї позиції у справі позивачка зазначає про те, що начебто відповідач з 2020 року не беру участі у вихованні та утримання спільної дитини, а також про те, що з 30 травня 2020 року позивач з дитиною проживають окремо. У цьому контексті варто зазначити про те, що матеріальна підтримка сину надавалась на постійній основі, в тому числі і в період роздільного проживання, а отже, як уже зазначалось дане твердження є суперечливим. При цьому доказів того, що дитина від народження проживає із матір`ю, яка самостійно її утримує, до матеріалів справи не долучено.

По-четверте, твердження позивачки про те, що вона вживала заходів для одержання аліментів взагалі не витримують жодної критики, хоч вона і покликається на аудіозаписи голосових дзвінків, покази свідка. Йому невідомо зміст розмов на таких аудіозаписах, згоди на здійснення жодних записів розмов він не давав, а отже записи було здійснено проти його волі. Натомість свідченням ухилення від сплати аліментів могло б бути, наприклад, факти ігноруванням звернень із офіційними листами-повідомленнями і пропозиціями щодо укладання договору про сплату аліментів. Проте таких звернень зі сторони Позивачки до нього від дня народження сина по даний час - взагалі не було.

При цьому, вважає, що сам факт звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, але без вимоги про сплату аліментів за минулий період неспростовно доводить те, що вже тоді позивачка беззаперечно мала змогу звернутись із даним позовом до суду, але не зробила цього, очевидно через те, що підстави для з`явлення даної вимоги були відсутні, отже це дає підстави для обґрунтованого висновку, що матеріальна підтримка дитини здійснювалась належним чином.

Відповідач не ухилився від укладення договору про сплату аліментів на утримання дини, а позивач не зверталась до нього із вимогою про укладення такого. Жодних дій щодо уникнення він не вчиняв, місце проживання не приховував.

Вважає, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів як вжиття заходів щодо одержання аліментів з нього на утримання сина, так і доказів ухилення від їх сплати. Усі доводи позовної заяви гуртуються на неправдивих та перекручених фактичних обставинах.

Представник позивача подав до суду заперечення на відзив, в якому зазначає, що твердження Відповідача стосовно фактичних обставин справи, зокрема, причин розставання є надуманим, не знаходить свого підтвердження та не відповідає дійсності. Відповідач не наводить абсолютно ніяких доказів відповідних доводів, а тому дане твердження не може сприйматися як об`єктивна дійсність. Більше того, є всі підстави вважати, що саме відповідач ОСОБА_1 мав проблеми у спілкуванні з дружиною. Позивачка разом з сином пішла від Відповідача, що підтверджується долученими до матеріалів відповіді на відзив аудіозаписами. Також, Відповідач у відзиві вказує на те, що незважаючи на роздільне проживання, він виконував обов`язок щодо утримання. Дана позиція не знаходить свого підтвердження, оскільки Відповідач не надавав кошти на утримання сина, не пред`явив суду підтвердження даних слів. Більше того, Позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з ОСОБА_1 , а також неодноразово просила у нього допомоги по утриманню його сина з особливими потребами в розвитку. Відповідач стверджує, що доводи щодо заборони приходити до сина, є також голослівними, не знаходить свого підтвердження та не відповідає дійсності. Рішення Відповідача не навідувати сина та не надавати коштів на його утримання, було рішенням Відповідача, а не фактичною забороною дружини.

Позивачка неодноразово зверталася до ОСОБА_1 за фінансовою підтримкою щодо лікування сина та фінансового утримання дитини, на що Відповідач їй відмовляв або казав, що подумає над її проханням пізніше. Таким чином, ОСОБА_3 весь цей час, коли проживала окремо від чоловіка сподівалася, що останній все таки надасть хоча б якусь грошову допомогу на сина, але цього не сталося. Більше того, згодом Відповідач заблокував усі засоби зв`язку з Позивачем. Таким чином, не маючи іншого виходу та відчуваючи безпорадність, Позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів та витребуванням з ОСОБА_1 аліментів, які останній мав оплачувати на утримання свого сина ОСОБА_4 . При цьому варто зазначити, що Відповідач підтвердив у відзиві на позовну заяву, що не приходив до сина ОСОБА_4 .

Щодо твердження Відповідача про те, що він і надалі продовжував щомісячно передавати кошти дружині на утримання сина не знаходять свого підтвердження. Не відомо яким чином Відповідач передавав кошти дружині. Адже у Відзиві зазначено, що дружина фактично заборонила приходити, що Відповідач і зробив. Тобто, з цього випливає, що Позивач і Відповідач не бачилися. Крім цього, Відповідачем не надано підтверджень того, що Позивачка отримувала від ОСОБА_1 кошти на утримання дитини не надано банківських платіжних квитанцій, які б це дійсно підтверджували.

Відповідач не вказує яку конкретно суму надав Позивачці. Крім цього, не доведений ні факт позики, ні факт передачі коштів.

Варто зауважити, що Позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів на утримання дитини, а Відповідач ухилявся від їх сплати, що підтверджується доказами, а саме аудіозаписами голосових дзвінків. Дані докази є належними та допустимими, оскільки стосуються виключно справи та сплати аліментів.

Ухвалою суду від 28 березня 2024 року закрито провадження у справі за позовною вимогою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту непроживання однією сім`єю, а також закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, призначено справу до судового розгляду.

В останнє судове засідання позивач та представник позивача не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомив, клопотання про відкладення не подав. Від представника позивача до суду в ході розгляду справи надійшла заява про слухання справи у його відсутності (а.с.70).

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судовим розглядом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 26 березня 2019 року.

Сторонами в ході розгляду справи фактично визнано обставину, що дитина проживає разом з позивачем, а тому у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина доказування не потребує.

Личаківським районним судом м. Львова 28 серпня 2023 року було видано судовий наказ про щомісячне стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) аліментів на утримання однієї дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі однієї чверті заробітку.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2023 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.

Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Позивач вимоги про стягнення аліментів за попередній період мотивує тим, що відповідач з 2020 року не бере участі у вихованні та утриманні спільної дитини, кошти на прохання позивача не надає.

Разом з тим, суд вважає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів ухилення відповідачем від сплати аліментів.

Норма статті 191 СК України передбачає те, що для стягнення аліментів за минулий період позивач має насамперед довести два факти, а саме: вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від утримання дитини.

Дана позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року №672/198/190. Верховний Суд зазначив, що ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальними правилами Сімейного кодексу України вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Тобто встановлення факту ухилення від сплати аліментів за минулий період має бути підтверджено належними і допустимими доказами, зокрема офіційними зверненнями стягувача до платника про укладання договору про сплату аліментів, а за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

На підтвердження позиції щодо ухилення від сплати аліментів позивач долучила звукозапис розмови з відповідачем. Клопотання про допит свідка представник позивач зняв у клопотанні про розгляд без його участі (а.с.70-71).

Разом з тим, відповідно до ст.31 Конституції України кожному гарантується таємниця листування,телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.

Згідно із п.1 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини.

Згідно із ч.1 ст.306 ЦК України фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції.

Відповідно до ч.1 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Таким чином, суд приходить до переконання, що поданні позивакою записи телефонних розмов не можна вважати допустимими доказами, так як вони суперечать основним засадами цивільного судочинства та конституційним правам людини, а тому суд не бере до уваги відповідні докази.

Суд також враховує, що позивач, подавши заяву про видачу судового наказу, дійсно тривалий час не зверталась із відповідною заявою про стягнення аліментів за попередній період, що об`єктивно навіть для стороннього спостерігача може поставити під сумнів твердження позивача щодо ненадання жодних коштів на утримання дитини з 2020 року.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст. 77-79 ЦПК України.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що позивачем жодними доказами не доведені обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому в суду відсутні підстави вважати доведеною підставність позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовити за безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту судового рішенні 15 травня 2024 року.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: Гирич С. В.