ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/907/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/129/24 Категорія: 304090200 Дьяченко Д. О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»;

відповідач: ОСОБА_1

особа, яка подала апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 01.05.2021 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 уклали договір про надання фінансових послуг № 394 «Стандартний».

Згідно умов Кредитного договору: сума кредиту 3000,00 грн, орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів з моменту отримання кредиту.

На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 3000,00 грн. Дана обставина підтверджується листом ТОВ «Фінансова компанія «Вей фюр пей», згідно якого на підставі укладеного між товариством і ТОВ ФК «Вей фюр пей» договору про організацію переказів грошових коштів.

Зазначає, що інформація щодо порядку укладення договору та дані щодо позичальника містяться в Інформації щодо порядку (процедури), хронологія дій щодо укладення електронного договору, вчинених товариством та заявником в інформаційно-телекомунікаційній системі та поза нею із зазначенням часу та дати таких дій.

Таким чином, договір укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ЗУ «Про електронну комерцію».

Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення вказаного договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) грошових коштів на сайті позикодавця, з веденням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської карти, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем перераховано грошові кошти.

01.12.2021 року між ТОВ «Служба миттєвої кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 1-12, відповідно до умов якого ТОВ «Служба миттєвої кредитування» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про надання фінансових послуг № 394 від 01.05.2021 року, що уклали ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та боржник яким є: ОСОБА_1 .

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект центр», відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором про надання фінансових послуг № 394 від 01.05.2021 року, що уклали ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та боржник яким є: ОСОБА_1 .

Таким чином, ТОВ «Коллект центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача.

Станом на подачу позову до суду заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чим у відповідача обліковується прострочена заборгованість.

Загальний розмір заборгованості по поверненню грошових коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника, становить 56525,10 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 3000,00 грн.; заборгованість за процентами на дату відступлення прав вимоги 53525,10 грн.

Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 30000,00 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 3000,00 грн.; заборгованість за відсотками 27000,00 грн.

В зв`язку з вищевикладеним позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 000,00 грн.; 3028,00 грн. понесені витрати на сплату судового збору; 9000,00 грн. понесені витрати на правову допомогу.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 22.03.2024 року позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект центр» заборгованість за кредитним договором № 394 від 01.05.2021 року в розмірі 3960,00 грн., з яких 3000,00 грн. тіло кредиту, заборгованість по відсотках 960 грн.; витрати по оплаті юридичних послуг в розмірі 3000,00 грн.; витрати по оплаті судового збору в розмірі 3028, 00 грн.

Решту частину позовних вимог залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Коллект центр» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вказано на те, що згідно з п. 1.4 договору проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування, протягом фактичного строку користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту.

Аналізуючи зміст договору, умови визначені підпунктом а) пункту 1.4 договору, а саме нарахування 2% за кожен день користування кредитом застосовується виключно за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту.

Відповідно, якщо позичальником не сплачено відсотки за користування кредитом на 16-й день з моменту отримання кредиту, то застосовуються умови користування кредитом визначені у підпунктах б), в) та г) пункту 1.4 договору.

Враховуючи, що кредит був наданий відповідачу 01.05.2021 року, граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) закінчився 30.04.2022 року, нарахування процентів за користування кредитом відбулося відповідно до кредитного договору.

Отже, враховуючи вищевказане, апелянт вважає, що позивачем були надані достатні та допустимі докази, які містять обґрунтовані розрахунки заборгованості за договором, в тому числі в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Звертає увагу на те, що пунктом 1.9 договору зазначено, що граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) : 1 рік. Розрахунок заборгованості за договором проведений в межах строку кредитування (строку дії кредитного договору).

Просить суд задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22.03.2024 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги ТОВ «Коллект центр» про стягнення заборгованості в повному обсязі.

Відзив до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. У даному випадку предметом спору є вимоги про стягнення 30 000,00 грн.За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що згідно з договором про надання фінансових послуг №394 від 01.05.2021 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» надала ОСОБА_1 кредит в розмірі 3000 грн. Орієнтовний строк повернення кредиту 16 днів з моменту отримання кредиту. Нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту, в сумі що нараховані за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. Відповідно до п.1.9 Договору граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору): 1 рік.

Згідно з договором факторингу №1-12 від 01.12.2021 року право вимоги за кредитним договором №394 від 01.05.2021 року перейшло від ТОВ «Служба миттєвого кредитування» до ТОВ «Вердикт капітал».

Відповідно до договору про відступлення прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023 року право вимоги за кредитним договором №394 від 01.05.2021 року перейшло від ТОВ «Вердикт капітал» до ТОВ «Колект центр».

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості ОСОБА_1 має заборгованість по кредитному договору: за період з 01.12.2021 року - 30.04.2022 року - 34745,1 грн. Станом на дату початку розрахунку (01.12.2021 року) 21780 грн., станом на дату розрахунку (10.01.2023 року) 56525, 10 грн.

В наданому позивачем суду розрахунку період нарахування заборгованості розпочинається з 01.12.2021 року та закінчується 10.01.2023 року

В позовній заяві позивач зазначає, що заборгованість відповідача складає 56525, 10 грн., проте враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить суд стягнути заборгованість в розмірі 30000 грн., з яких 3000 грн. - тіло кредиту, 27000 грн. проценти.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідно до п. 1.9 Договору граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) становить 1 рік, а договір був укладений 01.05.2021 року, то граничний строк нарахування заборгованості має становити не більше 1 року, тобто включати період з травня 2021 року по травень 2022 року. Так як наданий суду розрахунок не є детальним, містить нарахування по 10.01.2023 року, позивач не аргументував, за який період було нараховано відсотки в розмірі 27000 грн., то суд не може враховувати наданий позивачем розрахунок, в якому містяться періоди нарахування заборгованості, що виходять за межі граничного строку дії договору, тому приходить до висновку, що розмір заборгованості нарахований позивачем по відсотках є недоведеним.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного договору про надання фінансових послуг між відповідачем та ТОВ «Служба миттєвого кредитування».

Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих в позику коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за договором про надання фінансових послуг № 394 від 01.05.2021 року, а тому з нього на користь позивача слід стягнути заборгованість.

Що стосується розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за договором про надання фінансових послуг, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

За умовами договору про надання фінансових послуг № 394 від 01.05.2021 року сторони встановили строк кредитування 16 днів, тобто до 17.05.2021 року, включаючи дату отримання та повернення позики.

Встановлено, що строк кредитування був погоджений сторонами та становив 16 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору становить 960,00 грн за період з 01.05.2021 року по 16.05.2021 року, виходячи з розрахунку: 3000 грн (тіло кредиту) х 2% (базова відсоткова ставка) х 16 день (строк позики).

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Відтак, наданий позивачем витяг з реєстру боржників до договору факторингу не може вважатися належним доказом наявності такої заборгованості.

Враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що ОСОБА_1 повернув кредитні кошти, отримані ним на підставі вказаного договору про надання фінансових послуг № 394 від 01.05.2021 року, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 3000,00 грн.

Разом з тим, як вбачається із відзиву, який був поданий в суд першої інстанції, ОСОБА_1 визнає позовні вимоги в частині нарахування відсотків в розмірі 960 грн.

В зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що з відповідача слід стягнути відсотки за користування кредитом в сумі 960, 00 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пролонгація строку кредиту є недоведеним, виходячи з наступного.

Відповідно до договору про надання фінансових послуг № 394 від 01.05.2021 року в разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахований за фактичний строк користування кредитом (п.п. 1.4.2 п.1 Договору).

П. 2.1.1.6. передбачено, що у разі продовження сторонами строку надання кредиту та строку дії договору, за згодою позичальника змінити процентну ставку за користування кредитом на період продовження.

Також, Товариство має право здійснити автоматичне подовження строку дії кредитного договору на наступний термін за умови сплати позичальником (або за умови договірного списання) нарахованих за договором відсотків без оформлення /підписання будь-яких додаткових угод, звернень тощо (п.п. 2.1.1.11 п. 2 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи належних та допустимих доказів пролонгації кредитного договору від 01.05.2021 року матеріали справи не містять, оскільки така пролонгація за умовами договору мала здійснюватися шляхом здійснення платежу на користь позивача та погодження останнім пропозиції позичальника про це.

Відповідно до розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, позичальник у період з дати укладення договору від 01.05.2021 року по 17.05.2021 року, не здійснив оплату суми нарахованих процентів.

Відтак, посилання на умови договору щодо автопролонгації строку кредиту без згоди відповідача, у випадку наявності у позичальника на дату закінчення строку кредиту заборгованості, є безпідставним.

Частиною восьмою статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідач, у відзиві, який був поданий до суду першої інстанції, визнав позовні вимоги щодо тіла кредиту та процентів у межах строку кредитування, проте заперечив щодо продовження строку дії кредитного договору.

Виходячи з викладеного, встановивши погодження між сторонами умов (пункту 2.1.1.6) про продовження строку користування кредитом за згодою позичальника, яку має право погодити позикодавець; приймаючи до уваги нечіткість умов пункту 2.1.1.11 про автопролонгацію строку кредитування без згоди позичальника; враховуючи положення статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», - колегія суддів дійшла висновку про недоведеність факту продовження строку кредитування понад 16 днів, який було визначено у пункті 1.3 договору про надання фінансових послуг № 394 від 01.05.2021 року.

У зв`язку з цим, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом за межами строку кредитування відсутні.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правова допомога ТОВ «Коллект Центр» в суді першої інстанції надавалася адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» на підставі договору про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02.01.2023.

Згідно п.4.1. договору визначено, що вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору.

На підтвердження факту надання професійної правової допомоги в суді першої інстанції надано заявку на надання юридичної допомоги № 43 від 02.01.2024 року та акт виконаних робіт від 08.01.2024 року, за змістом яких вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 9 000 грн., з яких - надання усної консультації з вивчення документів 2 год/3000 грн.; складання позовної заяви про стягнення боргу 3 год/6000 грн., а також платіжну інструкцію № від 10.01.2024 року, що підтверджує перерахування адвокатському об`єднанню «Лігал Ассістанс» 45000 грн. за надання правової допомоги згідно договору №02-01/2023 від 02.01.2023 року.

Колегія суддів погоджується з тим, що загальний розмір витрат на правову допомогу в сумі 9 000 грн підтверджений належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

Таким чином враховуючи предмет та складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, зазначених в акті здачі-прийняття виконаних робіт від 08.01.2024 року, згідно договору про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02.01.2023, а також засад розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення на користь ТОВ «Коллект центр» з ОСОБА_1 3000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Коллект центр» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2024 року, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» залишити без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2024 року у справі за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 29 травня 2024 року.

Судді