Номер провадження 2/754/180/24
Справа №759/4404/23
РІШЕННЯ

Іменем України

29 травня 2024 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

судді Саламон О.Б.

за участі секретаря судового засідання Рябенка В.О.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом з вимогою до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Прохальна частина містить позовні вимоги щодо зобов`язання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію шляхом:

- протягом 5 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, поширити у відеохостингу YouTube за допомогою ТОВ «Інформаційне агентство «КПК ІНФО» інформаційний матеріал позивача у формі аудівізуалізованого твору, без власних зауважень та коментарів, за власний рахунок текст наступного змісту:

«04 грудня 2021 року на просторах відеохостингу YouTube вийшов відеоматеріал Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційного агентства «КПК ІНФО» під назвою «Валерій Кім намагається рейдернути квартиру за допомогою судді Марини Ткач». Замовники цього відеоматеріалу громадянки Російської федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Нарешті справедливість перемогла! Вони хочуть спростувати всі негативні, несправедливі висловлювання, які прозвучали в цьому відео сюжеті щодо ОСОБА_1 . Всі заяви в цьому відео сюжеті вона зробила з корисливих цілей. Але глибоко каються і шкодують про це. Людина про яку йшлося в даному відео сюжеті - ОСОБА_1 . Він є порядною, чесною, справедливою людиною. Звик із самого дитинства працювати на блага суспільству. Понад 20 років пропрацював беззмінним директором «Підприємства зі 100 % іноземним капіталом». Ніколи і ніде не був викритий у корупційних скандалах. Ніколи не давав хабарів суддям, і вважає, що з цим негативним явищем в Україні треба боритися найрішучішими методами. Він був настільки щедрий що в 2011 році безкорисливо подарував своїй дочці двокімнатну квартиру на Оболоні в місті Києві, і не чекає жодної подяки від своєї дочки. Хоча він уже немолодий і різні вікові хвороби є у нього…»

- протягом 5 днів з дня набрання рішенням суду законної сили за власний рахунок повинні видалити відео сюжет « ОСОБА_4 намагається рейдерить квартиру за допомогою судді Марини Ткач», що розміщений на сайті YouTube;

- стягнути з відповідачів в рівних частинах кошти у розмірі 150 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди та витрати по сплаті судового збору.

Вимоги обґрунтовано тим, що 25 листопада 2021 року в Оболонському районному суді м. Києва під головуванням судді Ткач М.М. у відкритому судовому засіданні розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про часткове розірвання договору дарування у частині квартири та визнання права власності на квартири. При цьому представником ОСОБА_3 - адвокатом Філоненко Я.В. зроблено декілька гучних неправдивих тверджень у присутності двох журналістів ТОВ «Інформаційне агентство «КПК ІНФО» ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вказує на те, що приблизно 10.12.2021 він дізнався із засобів масової інформації про те, що з допомогою «КПК» у YouTube було оприлюднено відео сюжет під назвою « ОСОБА_4 намагається рейдерить квартиру за допомогою судді Марини Ткач», у якому було поширено недостовірну інформації щодо позивача, а саме: «1. Побачивши в коридорі активістів «КПК» ОСОБА_4 втік з суду, так і не прийшовши на засідання. 2. Погіршення самопочуття та хвороба (у ОСОБА_1 ) надумане. Поїхав ( ОСОБА_1 ) додому перед засіданням, бо злякався журналістів. Він ( ОСОБА_1 ) був в нормальному стані. Він ( ОСОБА_1 ) не має жодних захворювань, немає доказів звернення до лікаря. 3. ОСОБА_4 напевне дав хабаря судді Ткач, бо в цей день вона повинна була винести рішення, але перенесла засідання, бо злякалась журналістів «КПК». 4. Адвокат Яна Філоненко, яка представляє інтереси ОСОБА_7 , розповіла шокуючі подробиці судового процесу : … «он ( ОСОБА_1 ) мстит, договаривается, причём уже давно доказано, что судья Деснянського районного суду Галась вынесла по «разделу имущества» неправомерное решение, которое мы сейчас в «апеляции» оспариваем. Но, у нас есть вероятность того, что он там (в Киевском апеляционном суде) договорился, через своих посредников…», 5. Вимагаємо від очільника НАБУ Артема Ситника відкрити кримінальну справу щодо корупційної діяльності судді Марини Ткач.» З поміж-іншого, позивач зазначає про те, що адвокатом ОСОБА_8 на власній сторінці у мережі «Facebook» розміщено публікацію під назвою «Довгі судові процеси» та вказує, що така інформація суперечить принципу презумпції невинуватості.

Позивач не погоджується з наведеними висловлюваннями, вважає їх наклепом, вказує на те, що викладене є твердженнями, а не оціночними судженнями, а докази правдивості таких тверджень відсутні. Також зазначає, що відеозапис досі розміщений на каналі YouTube, при цьому вказує, що, на його думку, поширювачами неправдивих тверджень слід вважати саме відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому що вони є зацікавленими особами у вищевказаному відео сюжеті, а журналісти «КПК» та адвокат Філоненко Я.В. лише виконували завдання, а тому саме відповідачі є авторами та першоджерелом неправдивих тверджень.

16 березня 2023 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації репутації направлено за підсудністю до Деснянського районного суду.

05 квітня 2023 року Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді Саламон О.Б.

06 квітня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху.

27 квітня 2023 року до суду надійшла заява про усунення недоліків, у якій зазначено про те, що 20 березня 2023 року позивач подав апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року (а.с.37).

25 жовтня 2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року - без змін.

07 листопада 2023 року справа повернулася з Київського апеляційного суду до Деснянського районного суду м. Києва для подальшого розгляду.

14 листопада 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

05 грудня 2023 року від позивача до суду надійшло клопотання про стягнення з відповідачів витрат на послуги адвоката у розмірі 22 000 грн.

27 лютого 2023 ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому.

Відповідачі та в судове засідання не з`явились, про розгляд справи в суді повідомлялись належним чином, зокрема шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада України», при цьому відзиву на позовну заяву до суду не надходило.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 в судовому засіданні, призначеному на 02 травня 2024 року, вимоги позову не визнала, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В судове засідання, призначене на 29 травня 2024 року, не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, причини неявки невідомі.

Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі відповідачів.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно зі ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації.

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвеція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною 2 статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів визначаються Законами України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «Про телебачення і радіомовлення», «Про інформаційні агентства» та «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів».

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі ст. 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації.

У пункті 12 цієї ж Постанови вказано, що належним відповідачем, у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет, є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб - сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України).

Відповідно до ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» і ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», на органи масової інформації, їх працівників і автора не може бути покладено обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди за публікацію чи поширення відомостей, які не відповідають дійсності, якщо вони містились в офіційних повідомленнях чи були одержані від інформаційних агентств чи прес-служб державних органів та органів об`єднань громадян або є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим засобом інформації (з посиланням на нього), офіційних виступів посадових осіб державних органів, виступів народних депутатів, або містилися у авторських виступах, які передаються в ефір без попереднього запису.

Слід зазначити, що норма ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», яка встановлює підстави для звільнення від відповідальності за порушення законодавства про інформацію, має оцінюватися в загальному контексті цього Закону, зокрема стаття 5, яка визначає право кожного на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.

За умови дотримання вимог частини другої статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й на такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Це вимоги плюралізму, толерантності та лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (Ukrainian Media Group v. Ukraine, no. 72713/01, § 40, 29 March 2005, ECHR).

В процесі розгляду справи судом встановлено, що 04 грудня 2021 року на каналі YouTube Інформаційного агентства «КПК ІНФО» було розміщено відеозапис під назвою « ОСОБА_4 намагається рейдернути квартиру за допомогою судді Марини Ткач».

Позивач ОСОБА_1 з метою спростування недостовірно інформації звернувся до суду з позовною заявою про захист честі, гідності та ділової репутації до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . В обґрунтування підстав звернення саме до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначає, що саме відповідачі є поширювачами неправдивих тверджень, оскільки є зацікавленими особами у вказаному вище відео сюжеті, а отже є авторами та першоджерелом неправдивих тверджень.

Щодо таких доводів позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

Отже, визначення відповідачів, предмета спору та підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.

При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації.

Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18).

Ураховуючи наведене, відповідачами у справі мають бути автор та власник веб-сайта відповідного інформаційного матеріалу.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Варто зауважити, що всупереч вказаним вище нормам, позивачем не залучено до участі у справі в якості відповідачів ані автора відеосюжету, ані власника веб-сайта відповідного інформаційного матеріалу, зокрема не заявлено також клопотання про залучення до участі у справі ТОВ «Інформаційне агентство «КПК ІНФО». При цьому вимоги зобов`язального характеру щодо спростування неправдивих відомостей заявлено до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак позивачем не надано достеменних доказів того, що саме відповідачі є авторами спірного сюжету, а вимоги до них заявлено в межах законодавства.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації слід відмовити.

Щодо позовної вимоги, в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, у розмірі 150 000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пункт 3 ч. 2 ст. 23 зазначеного Кодексу передбачає, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними, згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.3), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивачами не надано жодних доказів заподіяння моральної шкоди з вини відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язковому доказуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, а також те, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від первісної вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-7, 10-12, 76-83, 141, 189, 200, 211, 258, 259, 280 ЦПК України, Законом України «Про інформацію», ст.ст.23, 201, 277, 297, 299,1167 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення суду складено 03.06.2024.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон