Провадження № 2/761/2365/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря: Лишняк А.О.,

від відповідача 1: представник Бонка Р.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за ОСОБА_2 до Державної податкової служби України, Державної фіскальної служби України, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Державної податкової служби України, про відшкодування шкоди.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Саадулаєва А.І.

Предметом позову є стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у сумі 1000000 грн., спричинену неправомірними діями посадових осіб Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з проведення незаконної податкової перевірки, та прийняття за її результатами податкових повідомлень-рішень.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.07.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.10.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, суд постановив повернутись до підготовчого провадження у справі, залучив до участі у справі в якості співвідповідача Державну фіскальну службу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головним управлінням ДФС у м. Києві на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві за № 15095 від 22.12.2017 р. проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 р. по 21.10.2016 р. За результатами перевірки складено акт, та прийняті податкові повідомлення-рішення № від 13.03.2018 на суму 340,00 грн., № від 13.03.2018 на суму 510,00 грн., № від 13.03.2018 на суму 175.354,65 грн., № від 13.03.2018 на суму 14.612,89 грн., № від 13.03.2018 на суму 340,00 грн., № від 13.03.2018 на суму 1.953.722,69 грн., всього на загальну суму податкового боргу 2144880,23 грн. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.06.2019 року у справі №826/10609/18 визнано протиправним та скасовано наказ Начальника Головного управління ДФС у м. Києві № 15095 від 22.12.2017 про проведення документальної позапланової перевірки позивача, та визнано протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві з проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача на підставі наказу Начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 15095 від 22.12.2017. У подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.09.2021 р. у справі № 640/5640/19 р. визнані протиправними, та скасовані податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № від 13.03.2018, № від 13.03.2018, № від 13.03.2018, № від 13.03.2018, № від 13.03.2018, № від 13.03.2018. Рішення набрало законної сили, і є остаточним (постанова ВС від 25.11.2022 р., номер за ЄДРСР 107518496).

Таким чином, позивач вважає, що державою в особі відповідних органів влади була допущена незаконна податкова перевірка, що порушило право позивача на мирне володіння майном, у вигляді безпідставного нарахування податкового боргу. Позивач вважає, що неправомірними діями держави в особі ДФС з проведення незаконної податкової перевірки, та нарахування без законних підстав податкових зобов`язань на загальну суму 2144880 грн. позивачу завдано моральну шкоду, яка полягала у наступному. На протязі тривалого часу - декількох років, рахуючи з моменту винесення відносно позивача податкових повідомлень-рішень і до моменту остаточного вирішення справи про їх скасування Верховним Судом, позивач зазнавав душевні страждання, постійний стрес та відчуття невизначеності, у зв`язку з протиправною поведінкою державного органу щодо нього, позбавленням відчуття життєвої захищеності та пригнічення, спричиненого можливістю настання негативних наслідків для позивача у разі несплати грошового зобов`язання - виникнення права податкової застави на майно позивача, нарахування пені, ймовірності кримінально переслідування за умисне ухилення від сплати податків, усвідомленням необхідності сплатити державі грошову суму, яку він не в змозі буде сплатити за все своє життя, побоюванням щодо можливих обмежень його майнових прав при стягненні податкового боргу, а саме - потенційною неможливістю вільно придбавати, використовувати та відчужувати майно, відкривати рахунки у банках та зберігати на них кошти без ризику їх стягнення, необхідністю вести листування з державними органами, звертатися до суду із скаргами, а також, у зв`язку з відчуттям невпевненості та приниженості, завданої неправомірною поведінкою посадових осіб державних органів.

Позивач вважає, що достатньою компенсацією його моральних страждань повинна бути грошова сума у розмірі 1000000 грн., яку він визначив виходячи із особистого сприйняття своєї життєвої ситуації, і наявних у позивача можливостей відновлення свого порушеного душевного стану.

Відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що ФОП ОСОБА_2 , який звертається до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, не довів факт спричинення йому шкоди внаслідок протиправної поведінки контролюючого органу щодо нього. Позивачем не доведено належними, достовірними та достатніми доказами наявність моральної шкоди, завданої, на його думку, незаконними діями та/ або бездіяльністю Відповідачем.

Відповідач-1 подав до суду додаткові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не надано до суду жодних медичних довідок та будь-яких інших доказів, які підтверджують його душевні страждання, постійний стрес та відчуття невизначеності, у зв`язку з протиправною поведінкою державного органу щодо нього. Державна фіскальна служба України (код за ) згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осібпідприємців та громадських формувань, перебуває в стані припинення, але не є ліквідованою/припиненою. Отже, у зв`язку з відсутністю предмета та недоведеністю належними доказами аргументів позовної заяви, а також помилкового визначення відповідачем у справі №761/15632/23 Державну податкову службу України є безпідставним, оскільки, позивачем зазначено протиправні дії саме головного управління ДФС у м. Києві, але відповідачем у справі № 761/15632/23 є ДПС України.

Відповідач-2 правом на подання відзиву не скористався.

В судове засідання, яке відбулось 29.05.2024 року, позивач та його представник не з`явились, в позовній заяві представник просив проводити розгляд справи у відсутності позивача.

В судовому засіданні, яке відбулось 29.05.2024 року, представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві та додаткових поясненнях.

В судове засідання, яке відбулось 29.05.2024 року, відповідач-2 не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

Заслухавши представника відповідача-1, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що Головним управлінням ДФС у м. Києві на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві за № 15095 від 22.12.2017 р. проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 р. по 21.10.2016 р. За результатами перевірки складено акт, та прийняті податкові повідомлення-рішення № від 13.03.2018 на суму 340,00 грн., № від 13.03.2018 на суму 510,00 грн., № від 13.03.2018 на суму 175.354,65 грн., № від 13.03.2018 на суму 14.612,89 грн., № від 13.03.2018 на суму 340,00 грн., № від 13.03.2018 на суму 1.953.722,69 грн., всього на загальну суму податкового боргу 2144880,23 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.06.2019 року у справі №826/10609/18 визнано протиправним та скасовано наказ Начальника Головного управління ДФС у м. Києві № 15095 від 22.12.2017 про проведення документальної позапланової перевірки позивача, та визнано протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві з проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача на підставі наказу Начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 15095 від 22.12.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.09.2021 р. у справі №640/5640/19 р. визнані протиправними, та скасовані податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № від 13.03.2018, № від 13.03.2018, № від 13.03.2018, № від 13.03.2018, № від 13.03.2018, № від 13.03.2018. Рішення набрало законної сили, і є остаточним (постанова ВС від 25.11.2022 р., номер за ЄДРСР 107518496).

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статі 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині 2 зазначеної статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За змістом частин 3, 4 статті 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за статтею 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за статтею 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У п.53, п.54 постанови ВС від 27.11.2019 р. у справі №750/6330/17 вказано, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

У постанові ВС від 26.02.2020 р. у справі № 372/4399/15-ц вказано, що визначення розміру відшкодування, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду. Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У п. 6.21 постанови ВП ВС від 14.04.2020 р. у справі № 925/1196/18 вказано, що моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

З огляду на викладене, суд дійшов висновки, що визначення факту заподіяння моральної шкоди, а також суми відшкодування здійснюється судом, виходячи із обставин справи, та керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості. У свою чергу, спростування факту завдання моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем, покладається на державний орган, що припустився неправомірних дій.

Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач має довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

За змістом частини 4 статті 23 ЦК при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Як зазначено у п.43, п.44 постанови ВП ВС від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц (ЄДРСР № 87640679), належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Органом державної влади, діями посадових осіб якого позивачу завдано моральну шкоду, у даному випадку було Головне управління Державної фіскальної служби у м.Києві.

Як встановлено судом, відповідно до даних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Головне управління ДПС у м. Києві є відокремленим підрозділом ДПС України, а тому належними відповідачами у даній справі є ДПС України та ДФС України.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи відповідача-1 про те, що позивачем обрано неналежного відповідача, у зв`язку із чим, відсутній предмет спору.

На підтвердження своїх вимог позивач послався на обставини заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій органів ДФС при проведенні перевірки та донарахування сум податкових зобов`язань, що встановлено судовими рішеннями в адміністративних справах №826/10609/18, № 640/5640/19, які набрали законної сили. Як на доказ наявності шкоди позивач послався, зокрема, на обставини проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, отримання акта та прийняття податкових повідомлень-рішень № від 13.03.2018 на суму 340,00 грн., № від 13.03.2018 на суму 510,00 грн., № від 13.03.2018 на суму 175.354,65 грн., № від 13.03.2018 на суму 14.612,89 грн., № від 13.03.2018 на суму 340,00 грн., № від 13.03.2018 на суму 1.953.722,69 грн., за змістом яких, як з`ясувалося згодом, відповідачем-2 неправомірно було нараховано додаткові податкові зобов`язанняна загальну суму податкового боргу 2144880,23 грн. і усвідомлення ймовірного застосування санкцій за їх несплату призвело до стресу, який став наслідком душевних страждань, постійних стресів та відчуттів невизначеності, невпевненості та приниженості, завданої неправомірною поведінкою посадових осіб державних органів. Загалом тривалі неправомірні дії органів ДФС та подальший процес відновлення порушених прав спричинили позивачу душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, вплинули на реалізацію намірів позивача, тобто заподіяли йому моральну шкоду.

Крім того, з огляду на вищевикладене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не надано до суду жодних медичних довідок та будь-яких інших доказів, які підтверджують його душевні страждання, постійний стрес та відчуття невизначеності, у зв`язку з протиправною поведінкою державного органу щодо нього.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, п. 64, від 15.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

В даній справі суд враховує наведені вище положення чинного законодавства, якими урегульовано питання відшкодування моральної шкоди, завданої особі неправомірними діями органів державної влади, та підстави такого відшкодування, надає правову оцінку наведеним позивачем доводам та поданим ним доказам на підтвердження позовних вимог, а тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, суд дійшов висновку, про наявність спричиненої позивачу незаконними діями працівників відповідача-2 моральної (немайнової) шкоди, однак позивачем не було доведено розмір моральної шкоди, яку він просить стягнути, у зв`язку з цим, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а з Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 20000,00 грн.

Також, враховуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач не довів факт спричинення йому шкоди внаслідок протиправної поведінки контролюючого органу щодо нього.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно частково задовольнити.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Державної податкової служби України, Державної фіскальної служби України, про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 20 000(двадцять тисяч)грн. 00 коп. моральної шкоди, яка була нанесена внаслідок проведення незаконної податкової перевірки та прийняття за її результатами податкових повідомлень - рішень.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення виготовлено 03 червня 2024 року.

Суддя: