Справа № 215/7277/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

в складі: головуючого, судді - Квятковського Я.А.

за участю секретаря - Сердюк А.В.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Кривому Розі в спрощеному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації

ВСТАНОВИВ:

06.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У даній квартирі зареєстровані її колишній чоловік - відповідач у справі ОСОБА_2 , вона та їхня донька ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає з липня 2020. Реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує за комунальні послуги, а вона позбавлена можливості оформити житлову субсидію. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 11.12.2023 року у справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 19.02.2024.

Ухвалою суду від 19.02.2024 визнано обов`язковою явку позивача в судове засідання, розгляд справи відкладено на 24.04.2024.

24.04.2024 в судовому засіданні оголошено по справі перерву до 30.05.2024.

20.05.2024 позивач подала на адресу суду додаткові пояснення.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити. Вказала, що шлюб припинили і усно домовились з відповідачем про те, що квартира залишається для неї.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відзив до судуне подав.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів в судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. 27.06.2014, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1268, позивачка ОСОБА_1 придбала квартира АДРЕСА_1 , а.с.13-16.

Згідно зазначеного вище договору, купівля-продаж вказаного житлового будинку була вчинена за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_2 , яка була викладена окремим документом, посвідчена державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. 27.06.2014 за реєстровим № 3-1342-1267.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.11.2020, шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було розірвано, а.с. 11-12.

Відповідно до довідки про склад сімї від 30.11.2023, виданої ЖБК «Гірник-6», у квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: позивачка ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 та їх донька ОСОБА_3 , а.с. 8.

В акті від 07.11.2023, який підписано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зазначено, що за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 не проживає з липня 2020 по теперішній час, а.с.10.

Оцінка суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вказані положення кореспондуються у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що її колишній чоловік відповідач у справі ОСОБА_2 , який зареєстрований у спірній квартирі, з липня 2020 року не проживає у ній, що, на її думку, відповідно до положень ст. 405 ЦК України є підставою для втрати його права користування цим житлом.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз ст. 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування.

Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Як встановлено судом, спірну квартиру адресою: АДРЕСА_2 , було придбано позивачкою і відповідачем у період шлюбу, як подружжям, в інтересах сім`ї.

Тобто, спірна квартира є спільною сумісною власністю як позивачки, так і відповідача.

Доказів поділу спільного майна подружжя, в т.ч. в позасудовому порядку, позивачем суду не надано.

Частинами 1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто неможе бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст.353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

У даному випадку відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог ст. 319, 321 ЦК України.

Доказів, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 на належну йому частку в спірному майні, в розумінні ст. 346, 365 ЦК України, суду також не надано, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Посилання позивача на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України є безпідставними, оскільки вони не поширюються на спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18.

Посилання позивачки на те, що через реєстрацію у квартирі відповідача, вона позбавлена можливості оформити житлову субсидію не дає законних підстав для задоволення позову.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четвертастатті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Отже, позивачка не позбавлена права на звернення до суду за захистом її майнових прав як співвласника житла у випадку їх порушення іншими співвласниками, зокрема, у разі їх відмови нести тягар утримання спільного майна.

В силу ст.141 ЦПК України, в зв`язку із відмовою у задоволенні позову, понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору, слід покласти на позивачку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 346, 355, 360, 361, 382, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 12, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання рішення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.06.2024.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

СУДДЯ: