Справа № 727/4381/24
Провадження № 2/727/1090/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року Шевченківський районний суд міста Чернівці у складі:

головуючої судді Слободян Г.М.

за участю:

секретаря судового засідання Вакарчук Т.Р.

сторін по справі: позивача ОСОБА_1

розглянувши, в порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні, залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про розірвання шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Мотивує заявлені позовні вимоги тим, що 19.05.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, за актовим записом № 1822, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 . Вказує на те, що в шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначає, що протягом тривалого часу їхнє сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалося. Вказує на те, що останні два роки вони з відповідачем проживають окремо, спільного господарства не ведуть, не мають і спільного сімейного бюджету. Стверджує, що відповідач проживає окремо від нього та сина, має інші сімейні відносини. Зазначає, що син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після припинення із відповідачем шлюбних відносин, виявив бажання залишитися проживати з ним, батьком, за місцем його фактичного проживання: АДРЕСА_1 , та перебуває на його самостійному вихованні та утриманні. Позивач вважає, що наразі шлюб носить формальний характер, збереження шлюбу не можливе, так як це буде суперечити як його інтересам, так і інтересам відповідача та їхнього малолітнього сина. Вказує також на те, що відповідачка планує виїхати та проживати за межами України, а їхній малолітній син навчатиметься на території України та позивач планує самостійно виховувати та утримувати його до досягнення ним повноліття. Стверджує, що у зв?язку з наведеним, 17 квітня 2024 року між ним та відповідачкою було досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини та укладено договір про визначення місця проживання, утримання та виховання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. №1680.

Просить розірвати шлюб, укладений між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 19 травня 2005 року, про що складено відповідний запис за №1822; залишити на проживання, виховання та утримання разом з ним ОСОБА_1 , батьком дитини, малітнього сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рух справи та позиція сторін.

Ухвалою суду від 06.05.2024 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в наданих суду поясненнях не заперечував щодо обставин викладених в позові; заявлені позовні вимоги просив задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, однак скерувала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі, просила розгляд справи проводити за її відсутності.

Положеннями ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 3,4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Досліджені докази, надані сторонами, оцінка суду і застосовані норми права.

Судом встановлено, що19.05.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, за актовим записом № 1822, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 (а.с.23).

У період шлюбу у подружжя народилася дитина, малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується дослідженим у судовому засіданні свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 від 18.07.2012 року (а.с.24).

17 квітня 2024 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини та укладено договір про визначення місця проживання, утримання та виховання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. №1680. З наведеного договору вбачається, що відповідачка планує виїхати та проживати за межами України, а малолітній син подружжя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , навчатиметься на території України та перебуватиме на самостійному утриманні та вихованні батька, ОСОБА_1 , до досягнення ним повноліття (а.с.25).

Статтею 110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причину позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Судом встановлено, що сімейне життя між сторонами не склалося, шлюбні стосунки між ними припинені, спільного господарства вони не ведуть. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між подружжям взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та шлюб.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини з відповідачем не має наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини немає потреби, оскільки вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно.

За таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим тому, що збереження родини суперечило б інтересам сторін.

Положеннями частин 3 та 4 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.

Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Добровільність шлюбу - це одна з основних його засад, шлюб це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка обумовлює його добровільний характер. Сторони на примирення не погоджуються.

Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Отже, заявлена вимога про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Щодо заявленої позовної вимоги про залишення малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом із батьком, на його самостійному вихованні та утриманні, суд зазначає наступне:

Судом, за з`ясованих обставин установлено, що за взаємною згодою, у відповідності до умов договору між батьками щодо здійснення виховання та визначення місця проживання дитини, спільна дитина сторін син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишився проживати разом із батьком ОСОБА_1 за місцем його фактичного проживання в квартирі АДРЕСА_1 , та знаходиться на самостійному вихованні та утриманні батька, ОСОБА_1 (а.с.25).

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Статтею 29 Цивільного кодексу України регламентовано, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст.160 СК України).

За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа №200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року справа №339/143/20 (провадження № 61-6809св21).

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.

Отже, суд вважає доведеною в інтересах дітей, і вимогу щодо залишення проживати відповідно зі сторонами дітей, а саме: малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити проживати на самостійному вихованні і утриманні разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем їх фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

Щодо заявленої позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої доньки батьком, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як було встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 добровільно погодилася з тим, щоб малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживав разом з батьком за його місцем фактичного поживання; відповідач залишила сина на повному вихованні та утриманні батька, який забезпечує його харчуванням, ліками, одягом, піклується про його стан здоров`я, займається його розвитком, як духовним так і фізичним.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Як зазначено у висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім права батьків.

Частинами 2, 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ця норма покликана забезпечити, як право на спілкування тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, так і можливість безпосередньої участі в її вихованні. При цьому, звуження прав того з батьків, з ким дитина не проживає, має відбуватися лише у виключних випадках та в обсязі, необхідному для забезпечення інтересів дитини, без покладення додаткових обов`язків, а, подекуди, й зі звільненням від деяких. Вирішення таких вимог, як місце проживання дитини, самостійного виховання батьками дітей, як зазначає Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, не може піддаватися формалізму.

Суди, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності.

Інститут, як визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тобто самостійне виховання і утримання дитини, насамперед, спрямований визначати з ким із батьків буде проживати дитина в разі припинення шлюбних відносин, а також має на меті: 1.забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; 2.забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; 3.покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; 4.надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації зняття з місця реєстрації дитини, влаштування в дошкільний/навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; 5.заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини.

Системний аналіз приписів ст. 3, 141, 157, 160, 161 СК України, ст. 19 ЦК України, а також Законів України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у контексті змістовного наповнення поняття визначення місця проживання дитини дає підстави виснувати, що визначення місця проживання дитини врегульовує питання стосовно місця проживання дитини з одним із батьків, порядку та його участі у самостійному вихованні і утриманні дитини, та іншого у здійсненні прав та виконанні обов`язків, як щодо належних умов проживання, так й інших елементів нормального розвитку дитини, як-то харчування, навчання, лікування, соціальне спілкування тощо.

Великою Палатою Верховного Суду у правових позиціях (постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953), що зводиться до вирішення питань, які стосуються цивільних прав, у тому числі сімейних, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, відноситься до юрисдикції цивільного суду.

Згідно зі статтею 318 ЦПК у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Визначаючи, чи пов`язується з установленням факту виникнення в заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 Цивільного кодексу.

За змістом частини першої статті 1 ЦК цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК, не є вичерпним, заявлений позивачем ОСОБА_1 факт самостійного виховання дитини і її утримання пов`язаний зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав.

Таким чином, з огляду на зазначене, а також враховуючи принципи захисту та піклування про дітей, суд вважає, що позовні вимоги в частині залишення малолітньої доньки проживати разом із батьком, на його самостійному вихованні та утриманні та встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітнього сина слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 13, 81, 141, 200, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 368, 372 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 110-113, 141, 160, 161 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 30.11.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис № 1822.

Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Малолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити проживати, на самостійному вихованні та утриманні, з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Встановити факт, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду або через Шевченківський районний суд м. Чернівці, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Ознайомитись з текстом судового рішення в електронній формі сторони можуть за веб адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http: www.reyestr.court.gov.ua

Повний текст судового рішення складено 27.05.2024 року.

Суддя Слободян Г.М.