Справа № 462/2112/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2024 року Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Бориславського Ю.Л.розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

позивач ТзОВ ФК «ДІДЖИ ФІНАНС» звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути із відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 4 від 06.08.2020 року у розмірі 17219,98 грн., яка складається із: заборгованість за тілом кредиту 4801,00 грн.; заборгованість за відсотками 12418,98 грн. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 06.08.2020 між ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №4 у електронній формі, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 5600 грн. 05.09.2022 між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ТОВ» «ДІДЖИ ФІНАНС» укладений Договір факторингу №556/ФК-22, відповідно до умов якого позивач набув право вимоги, в тому числі і за кредитним договором № 4 від 06.08.2020 , що укладений між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 . Відповідачем не виконано взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору, у зв`язку із чим заборгованість відповідача за кредитним договором становить 17219,98 грн. Просить позов задовольнити.

13.03.2024 року відповідно до вимог ст.33 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду було визначено суддю Мруць І.С. для розгляду даної справи.

02.05.2024 р. суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. відкрито позовне провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. У Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» () витребувано розрахунок заборгованості за Договором №4 про надання фінансового кредиту від 05.08.2020 р.

Відповідно до розпорядження №86/24/В від 25.09.2024 року призначено повторний автоматизований розподіл для розгляду справи №462/2112/24 провадження №2/462/864/24.

25.09.2024 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями було визначено суддю Бориславського Ю.Л. для розгляду даної справи.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02.10.2024 року справу прийнято до свого провадження. Продовжено строк розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення /виклику/ сторін на термін не більше десяти днів з дня отримання судом відомостей про отримання учасниками справи даної ухвали суду та витребуваної інформації у Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС».

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» ухвалу суду про витребування доказів не виконала.

25.11.2024 року Залізничним районним судом м. Львова зареєстровано клопотання позивача ТзОВ ФК «ДІДЖИ ФІНАНС» про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: розрахунок заборгованості за Договором №4 про надання фінансового кредиту від 06.08.2020 р.

Судом вжито заходів щодо належного повідомлення учасників про розгляд справи, зокрема, ухвалу суду про відкриття провадження у справі скеровано сторонам та третій особі, відповідачу тричі із позовною заявою та додатками, за місцем його реєстрації, однак поштове відправлення повернуто суду за закінченням терміну зберігання, надіслано електронний лист до електронної скриньки, вказаної у позові, а також розміщено оголошення на веб-сторінці Залізничного районного суду м. Львова в мережі Інтернет на офіційному веб-порталі судової влади України, яким суд повідомив сторін про те, що у провадженні суду перебуває дана справа та роз`яснено зміст ст. 178, 193 ЦПК України.

У встановлений судом строк відзиву на позов відповідач не подав, причин такого не повідомив.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без виклику сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 530, ч. 1 ст. 625 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що 05.08.2020 року ОСОБА_1 підписав оферту укласти електронний договір із Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС».

05.08.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №4, відповідно до умов якого Товариство зобов`язалося надати Позичальникові грошові кошти /кредит/ на суму 5600 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язався одержати та повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, на умовах встановлених цим договором.

Пунктом 1.2. даного договору визначено, що кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту Позичальником.

Відповідно до п.2 договору №4 від 05.08.2024 року кредит надається в національній грошовій одиниці України гривні шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на платіжну/банківську картку, реквізити якої надані Позичальником Товариству з метою отримання кредиту протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту укладення цього договору. Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту /п.2.2./

У постанові Верховного суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц вказано, що відповідно до змісту частини 1 ст.1050 ЦК України з урахуванням ст.ст.526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо-безпосередньо, після її закінчення.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердження виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц.

Велика палата Верховного Суду при розгляді справи №342/180/17 у постанові від 03 липня 2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку.

Так, до матеріалів позову долучено інформаційну довідку від 14.12.2022 року про проведення успішної транзакції з номером 29667-14487-09437 на суму 5600,00 грн. 06.08.2020 року о 2:50:50 год., номер картки НОМЕР_1 /а.с.47/.

Водночас, суд не приймає таку інформаційну довідку як доказ виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» зобов`язань за договором №4 від 05.08.2020 року, оскільки така довідка не містить жодних покликань на даний договір, а також не надано доказів, що банківська картка з номером НОМЕР_1 була випущена на ім`я відповідача та, станом на 05.08.2020 року, належала останньому.

У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Однак, позивачем не заявлено вимог про витребування доказів виконання третьою особою вимог п.2 договору №4 від 05.08.2024 року.

Крім цього, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16, уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Так, договір №4 від 05.08.2020 року про надання фінансового кредиту укладено 05.08.2020 року строком на 30 днів.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, така нарахована ОСОБА_1 за період з 06.08.2020 року по 27.11.2021 року.

Відповідно до п. 4 договору №4 від 05.08.2020 року про надання фінансового кредиту позичальник має право продовжити строк користування кредитом, якщо між Сторонами буде досягнута домовленість про продовження (пролонгацію). Для продовження строку користування кредитом, Позичальник сплачує Товариству меншу суму із наступних: або нараховані проценти за ту кількість днів, на яку бажає продовжити строк, або повну заборгованість по процентах на момент оформлення пролонгації. Пунктом 4.2. визначено, що Позичальник має право подовжити строк користування кредитом необмежену кількість разів. Факт оплати Позичальником нарахованих процентів є підставою для оформлення відповідної додаткової угоди до цього Договору. Згідно п. 4.3. при кожному продовженні строку користування кредитом, між Позичальником та Товариством укладаються відповідні додаткові угоди, які є невід`ємними частинами цього Договору.

До матеріалів позову долучено ряд додаткових угод про зміну умов договору, якими, серед іншого, було продовжено строк дії договору.

Разом з тим, суд не приймає такі додаткові угоди як підтвердження продовження строку дії договору №4 від 05.08.2020 року про надання фінансового кредиту, оскільки такі додаткові угоди укладені про зміну умов договору №4 від 06.08.2020 року, а тому у суду відсутні підтвердження, що договір від 05.08.2020 року №4 був пролонгований.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15.

Отже, для стягнення заборгованості за кредитним договором, суд на підставі відступлення права вимоги до інших осіб повинен перевірити наявність належних та допустимих доказів як факту набуття клієнтом права вимоги до боржників, так і факту переходу права вимоги до фактора.

05.09.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 556/ФК-22, відповідно до якого до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» перейшло право вимоги до боржників Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» за кредитними договорами.

Відповідно до п.2.1. договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 року Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права Вимоги, зазначені в Реєстрі прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та сплатити Клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених цим Договором.

Згідно п. 4.1 договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 року право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог у формі наведеної в Додатку № 1 до цього Договору.

Відповідно до долученого до матеріалів позову витягу з Додатку до Договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 року, у такому зазначено про залишок заборгованості у розмірі 17219,98 грн. на момент відступлення прав вимоги до ОСОБА_1 по кредитному договору №4 від 06.08.2020 року, а не по договору №4 від 05.08.2020 року про надання фінансового кредиту.

Вказане позбавляє суд можливості перевірити чи набув позивач право вимоги до відповідача по договору №4 від 05.08.2020 року про надання фінансового кредиту на підставі договору факторингу № 556/ФК-22 від 05.09.2022 року, оскільки сторона позивача не надала суду таких доказів.

Відсутність доказів на підтвердження факту переходу права вимоги до Фактора за договором факторингу є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення заборгованості.

Аналогічна позиція міститься в постанові ВС від 17.01.2020 № 916/2286/16.

За змістом ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання про відсутність законних підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 83, 89, 141, 264, 265, 268, 274, 279 ЦПК України, ст. 512, 514, 516, 517 ЦК України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, або в строки та порядку, визначені ст. 354, 355 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 05.12.2024 року.

Суддя: Бориславський Ю. Л.