ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2874/24 Справа № 191/1078/21 Суддя у 1-й інстанції - Окладнікова О. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Міністерства юстиції України Лівінська Людмила Миколаївна про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що 26 червня 2002 року його батько ОСОБА_3 діючи за дорученням від імені матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , подарував йому житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки батько не мав права укладати та підписувати договір дарування від імені матері, з метою відновлення законності, просив суд визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову через недоведення позивачем порушення його прав та не залучення до участі у справі в якості співвідповідача співвласника будинку ОСОБА_5 , який є предметом договору дарування.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, відповідно до якого задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він своїми діями намагається відновити законність для того, щоб на законних підставах вирішити питання щодо спадкування після смерті своєї матері, оскільки існує правочин, який за нормами матеріального права є недійсним та не правомірним. Зазначає, що суд першої інстанції не погоджуючись з визначеним позивачем колом відповідачів, мав самостійно залучити до участі у справі належних співвідповідачів, однак в супереч нормам матеріального та процесуального права цього не зробив та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 26 червня 2002 року ОСОБА_3 діючи за дорученням від імені ОСОБА_4 про що зазначено у договорі, подарував ОСОБА_1 належний дарувальнику на праві власності жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

В подальшому, на підставі договору дарування від 27 травня 2004 року, ОСОБА_1 , подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в рівних частинах кожному, житловий будинок за АДРЕСА_1 .

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2007 року у справі №2-1043/2007 визнано право власності за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 за ОСОБА_2 на 1/8 частини домоволодіння, за ОСОБА_1 на 1/8 частину домоволодіння, за ОСОБА_6 1/8 частину домоволодіння, за ОСОБА_3 на 1/8 частини домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_2 . Визнано недійсним свідоцтво на 3/8 частини на право власності від 29 серпня 2002 року на вказаний будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_3 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року у справі № 204/1238/20 за заявою ОСОБА_1 , встановлено факт неправильності запису в Акті цивільного стану - актовому записі №93 від 04 липня 2002 року про смерть ОСОБА_4 , складеного Виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, щодо дати смерті особи та зобов`язано Синельниківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) внести виправлення та доповнення до актового запису №93 від 04 липня 2002 року про смерть ОСОБА_4 , а саме виправити у графі дату смерті з « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

06 квітня 2021 року Синельниківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Мністерства юстиції (м.Дніпро) видане повторне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , в якому дата смерті ОСОБА_4 зазначена ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до вимог частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

У постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 233/3516/18-ц Верховний Суд вказав, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення та (або) оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Приписами положень частини 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 посилався на порушення його права на володіння, користування і розпорядження майном та необхідністю визнання недійсним договору дарування для відновлення законності та оформлення спадщини після смерті його матері належним чином, оскільки договір дарування укладено саме у той момент, коли ОСОБА_4 вже померла, тобто за недійсним дорученням.

У справі, що переглядається судом не було встановлено жодних порушень прав позивача, який згідно оспорюваного ним договору дарування та будучи обдарованим, став не просто одноосібним власником будинку, а й розпорядився ним на власний розсуд, уклавши в подальшому інший договір дарування, яким подарував будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про не доведення позивачем належними та допустимими доказами порушення його прав, з урахуванням того, що судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, не встановлено.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказано про те, що для визнання відповідача неналежним, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 вказано, що суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 707/2-1006/2011 вказано про те, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначеної процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 зазначав, що його батько ОСОБА_3 не може бути відповідачем у даній справі, оскільки помер у 2015 році, саме тому належним відповідачем у справі має бути ОСОБА_2 , який є правонаступником дарувальника будинку ОСОБА_4 на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду від 31 травня 2007 року та володіє відповідною частиною житлового будинку на підставі договору дарування від 27 травня 2004 року.

Разом з цим, на підставі договору дарування від 27 травня 2004 року, ОСОБА_1 , подарував ОСОБА_2 та ОСОБА_5 житловий будинок за АДРЕСА_1 в рівних частинах кожному. Отже, на момент звернення з даним позовом до суду, власниками будинку, який є предметом спірного договору дарування, є ОСОБА_2 , який являється відповідачем у даній справі, та ОСОБА_5 , яка не була залучена у суді першої інстанції до участі у справі в якості співвідповідача.

З огляду на відсутність клопотань про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача у справі, та визначення на власний розсуд кола осіб, до яких пред`явлено позов, суд дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів про недоведеність позивачем порушення його прав та не залучення до участі у справі в якості співвідповідача співвласника будинку ОСОБА_5 , який є предметом договору дарування.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що відповідачем у справі було порушено його права й суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог діючого законодавства самостійно не залучив до розгляду справи співвідповідача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із статею 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна