Апеляційне провадження №22-ц/824/3968/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: стягувач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ухвалою суду від 25.11.2021 до ОСОБА_1 було застосовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа. Проте, ОСОБА_1 досить тривалий час (близько 10 років) хворіє дискогенною попереково-крижовою радикулопатією та неодноразово лікувався за місцем проживання. Однак, у червні 2022 року відбулось погіршення стану здоров`я, а саме частий стійкий біль у попереку, вздовж ноги, оніміння та слабкість в правій ступні. З того часу лікування за місцем проживання відбувалось без покращення. У подальшому боржник неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. Медичні маніпуляції та консервативне лікування, які проводились у медичних закладах, тільки знімали біль, але проблеми із здоров`ям лишались. Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого, виданої КНП «Летичівська багатопрофільна лікарня» Хмельницького району Хмельницької області, хворому ОСОБА_1 було проведено консервативне лікування, яке результатів не дало. Останньому необхідне інвазивне втручання та хворий погребує консультації в іншому закладі охорони здоров`я країн ЄС та обстеження з метою здійснення інвазивного втручання та стаціонарного лікування. ОСОБА_1 потребує медичної допомоги, яку наразі не може отримати в Україні, тому останньому необхідно пройти обстеження (діагностику), з метою здійснення інвазивного втручання та стаціонарного лікування в інших закладах охорони здоров`я країн ЄС. Наявність тимчасово обмеження у праві виїзду за межі свідчить про наявність факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом.

На підставі наведеного заявник просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до повного виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-2658/09 від 18.05.2011, № 2-2657/09 від 19.11.2009, № 2-2643/2009 від 25.04.2009, що видані Святошинським районним судом м. Києва, яке було вжито на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 25.11.2021 по справі №755/19651/21.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: стягувач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 21 листопада 2023 року заявник направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

25 січня 2024 року від стягувача АБ «Укргазбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

07 лютого 2024 року заявник направив на адресу суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

В ході розгляду справи судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_5, боржником у якому є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , а стягувачем ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», МФО 320478):

- з примусового виконання виконавчого листа № 2-2658/09 від 18.05.2011, виданого Святошинським районним судом м. Києва: про стягнення з боржника та ОСОБА_2 солідарно на користь стягувача 39 742,94 доларів США та 7 105,66 грн заборгованості за кредитним договором, 1 730,00 грн судових витрат, а всього на загальну суму 39 742,94 доларів США та 8 835,66 грн; стягнення з боржника на користь стягувача штрафних санкцій у розмірі 10 945,00 грн; звернення стягнення на предмет застави автомобіль марки «HYUNDAI», модель HD-78-06Е, 2008 р. випуску, номер шасі (кузов, рама) НОМЕР_6 НОМЕР_7 , тип ТЗ - вантажний евакуатор, р/н НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 (ВП НОМЕР_8);

- з примусового виконання виконавчого листа № 2-2657/09 від 19.11.2009, виданого Святошинським районним судом м. Києва, про стягнення з боржника та ОСОБА_3 солідарно на користь стягувача 36 696,06 доларів США та 5 200,34 грн заборгованості за кредитним договором, 1 952,00 грн судових витрат, а всього на загальну суму 36 696,06 доларів США та 7 152,34 грн (ВП № НОМЕР_9);

- з примусового виконання виконавчого листа № 2-2643/2009 від 25.04.2009, виданого Святошинським районним судом м. Києва, про стягнення з боржника та ОСОБА_3 солідарно на користь стягувача заборгованість за кредитним договором № 186-Ф/07 від 23.08.2007 у сумі 11 393,07 доларів США і 1 705,31 грн та сплачений судовий збір у сумі 886,34 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 252,00 грн (ВП № 62909441).

За вказаними виконавчими документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києві від 25.11.2021 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 - до повного виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-2658/09 від 18.05.2011, № 2-2657/09 від 19.11.2009, № 2-2643/2009 від 25.04.2009, що видано Святошинським районним судом м. Києва.

Залишаючи заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що сукупність досліджених обставин справи не дозволяє на даний час дійти переконливого висновку про наявність обставин, які давали б підстави для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання боргових зобов`язань не підтверджено належними доказами, жодних фінансових документів заявником не було надано, відтак не можна стверджувати про очікуване виконання рішення суду.

По своїй суті позиція апелянта, яку він поклав в основу апеляційної скарги, в переважній більшості співпадає з доводами та їх обґрунтуваннями, висловленими ним в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що по суті заявник посилався на необхідність отримання медичної допомоги саме за межами України, у зв`язку з чим надав до суду ряд доказів щодо свого стану здоров'. В той же час жодного доказу стосовно того, що та медична допомога, отримання якої потребує заявник, не може бути йому надана в Україні, заявник до суду не представив. Також колегія суддів апеляційного суду не може прийняти позицію апелянта щодо неможливості отримання планової медичної допомоги в Україні у зв`язку з воєнним станом, адже наказом Міністерства охорони здоров`я №507 від 20.03.2022 року було скасовано заборону в Україні на проведення планових госпіталізацій та операцій.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду і з висновком суду першої інстанції щодо того, що системний аналіз усіх дій ОСОБА_1 надає можливість вбачати недобросовісність поведінки заявника, який неодноразово заявляв кардинально різні підстави для скасування обмеження у праві виїзду за межі України. При цьому жодних дій щодо виконання свого обов`язку по відношенню до кредитора не здійснював.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення непідлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько