Справа № 522/8640/16-ц
Провадження № 2/522/2531/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чернявської Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Тетькової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю нерухомим майном та про знесення самочинно збудованого нерухомого майна за рахунок відповідача,

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2016 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб Одеської міської ради, Державної архітектурно будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно будівельної інспекції в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю нерухомим майном та про знесення самочинно збудованого нерухомого майна за рахунок відповідача.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач просив усунути перешкоди у здійсненні власності КП «Одесміськелектротранс» шляхом знесення самочинно збудованих приміщень за рахунок ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що на праві власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради знаходиться комплекс приміщень першого та другого поверхів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 691,2 кв.м. Як зазначає Позивач дане приміщення знаходиться на балансі Комунального підприємства «Одесміськелектротранс», ще з 1963 року та зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 17.01.2015 року. Позивач вказує, що Відповідач подала до ДБК в Одеській області декларацію про готовність об`єкту за адресою АДРЕСА_2 до експлуатації, в якої повідомила, що технічний нагляд за вказаним об`єктом здійснювався ОСОБА_3 , якій згідно відповіді не здійснював технічний нагляд на даному об`єкті.

Ухвалою суду від 18 травня 2016 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 28 вересня 2016 року витребувано у КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР належним чином завірену копію інвентарної справи на об`єкт нежилих приміщень, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

28 листопада 2016 року від КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР на виконання ухвали суду надійшли витребувані документи.

30 листопада 2016 року від ОСОБА_1 до суду надійшли заперечення на позовну заяву за заява про застосування строків позовної давності.

Ухвалою суду від 16 червня 2017 року витребувано від Департаменту державної-будівельної інспекції в Одеській області належним чином завірену копію декларації за № ОД 05 про готовність об`єкту до експлуатації на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_3 .

17 липня 2017 року Департаменту державної-будівельної інспекції в Одеській області до суду надійшли витребувані документи.

Ухвалою суду від 28 серпня 2017 року клопотання представника комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про зупинення провадження у справі задоволено.

Провадження по справі № 522/8640/16-ц за позовом комунального підприємства «Одесміськелектротранс» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб Одеської міської ради, Державної архітектурно будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно будівельної інспекції в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю нерухомим майном та про знесення самочинно збудованого нерухомого майна за рахунок відповідача зупинено до набрання законної сили рішення Приморським районним судом м. Одеси по справі №522/11882/17 за позовом КП «Одесміськелектротранс» до УДАБК ОМР про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації.

Ухвалою суду від 28 січня 2020 року поновлено провадження по справі.

Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року зупинено провадження у справі № 522/8640/16-ц за позовом комунального підприємства «Одесміськелектротранс» до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб Одеської міської ради, Державної архітектурно будівельної інспекції України в особі Департаменту державної архітектурно будівельної інспекції в Одеській області про усунення перешкод у користуванні власністю нерухомим майном та про знесення самочинно збудованого нерухомого майна за рахунок відповідача до набрання законної сили судового рішення по справі № 2-11063/06 за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» Одеської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН» про визнання права власності.

Ухвалою суду від 08 грудня 2022 року поновлено провадження по справі.

06 грудня 2023 року від представника Позивача до суду надійшла заява про залучення в якості відповідача ОСОБА_5 , оскільки предметом спору є будівля, яка зареєстрована на ОСОБА_5 , а отже спір стосується її права власності.

29 лютого 2024 року від представника Позивача до суду надійшла уточнена позовна заява про усунення перешкод в користуванні власністю в порядку статті 51 ЦПК України для співвідповідача.

В обґрунтування зазначено, що під час розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_1 відчужила спірну будівлю ОСОБА_5 .

Отже, на час розгляду справи, предметом спору є будівля, яка зареєстрована на ОСОБА_2 , а отже спір стосується її прав на власність, а відтак просили залучити останню в якості співвідповідача та слухати справу за позовними вимогами про зобов`язання ОСОБА_5 не чинити перешкоди у здійсненні права власності КП «ОМЕТ» шляхом знесення самочинно збудованих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , застосувавши наслідки нікчемного правочину відчуження квартири АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 05 квітня 2024 року визнано обов`язковою явку в судове засідання представника Комунального підприємства «Одесміськелектротранс».

23 травня 2024 року від представника ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності.

В судове засідання 28 листопада 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, встановив наступне.

Територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, на праві власності, належить комплекс приміщень першого та другого поверхів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 691,2 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності індексний номер 32331234 від 17.01.2015 року.

Вказаний комплекс приміщень загальною площею 691,2 кв.м. знаходиться в КП «Одесміськелектротранс» на праві господарського відання та використовується Позивачем в своїй господарській діяльності.

ОСОБА_1 на праві власності, належить квартира АДРЕСА_3 . Право власності підтверджується свідоцтвом на право власності індексний номер 19905938 від 02.04.2014 року, підставою видачі є декларації № ОД 05 про готовність об`єкту до експлуатації.

Адміністративний позов КП «Одесміськелектротранс» до УДАБК ОМР за участю ОСОБА_1 про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації, залишений без розгляду ухвалою від 10 вересня 2019 року.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2019 року про залишення без розгляду адміністративного позову КП «Одесміськелектротранс» до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_1 , про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації без змін. Судове рішення набрало законної сили.

Слід зазначити, що суд не приймає твердження Позивача, які полягають у самовільному зайнятті земельної ділянки, та самовільним зведенням додаткових будівель оскільки матеріалами справи не підтверджено, що саме відповідач здійснила самовільний захват земельної ділянки та проводила там будівельні роботи без відповідних дозволів. Суд зазначає, що відповідачем отримано свідоцтво на право власності на підставі декларації про готовність об`єкту до експлуатації.

Об`єкт нерухомості, який знаходиться у користуванні Позивача знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 691,2 кв.м.

Об`єкт нерухомості, який належить Відповідачу на праві власності знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджено, та Позивачем не надано підтверджуючих доказів того, що об`єкт нерухомості, який знаходиться у користуванні Позивача і об`єкт нерухомості який знаходиться у власності Відповідачу, один і той же.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування ( постанови ВП ВС від 05.06.18р. у справі № 338/180/17 (п.57), від 11.09.18р. у справі № 905/1926/16 (п.40), від 01.04.20р. у справі № 610/1030/18-ц ( п.41).

Статтею 4 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У пунктах 3, 5 частини другої статті 119 ЦПК України визначено, що в позовній заяві позивач викладає зміст позовних вимог та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач зазначив, в прохальній частині «усунути перешкоди у здійсненні права власності КП «Одесміськелектротранс» шляхом знесення самочинно збудованих приміщень за рахунок ОСОБА_6 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 ».

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36).

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що гуртується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або вираховування кожного доказу (групи доказів).

Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд, враховуючи принцип процесуальної рівності сторін і, враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п. 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 386 Цивільного кодексу України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до наведених норм зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, які на момент подання позову відсутні або не настали, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права у майбутньому.

Після настання порушення прав та законних інтересів власників вони мають право вимагати усунення будь-яких створених ним перешкод у користуванні своїм майном.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

За змістом положень ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Позивач звертаючись до суду просив усунути перешкоди у здійсненні права власності КП «Одесміськелектротранс» шляхом знесення самочинно збудованих приміщень за рахунок ОСОБА_6 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4

Позивач посилається на вимоги ст.376 ЦК України, та вказує, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У судовому засіданні представник Позивача заявила, що Позивач не вважає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добросовісним набувачем.

Таким чином, Позивач зобов`язаний довести, що ОСОБА_1 здійснило самочинне будівництво, як попередній власник, та ОСОБА_2 , як теперішній власник, незаконно володіє належною квартирою, і довести що КП «Одесміськелектротранс» є законним власником спірного майна, а спірна квартира вибула з володіння Позивача не з його волі.

На доведення тих обставин, КП «Одесміськелектротранс» посилалось на постанову Одеського апеляційного суду по справі №2-11063/06 від 13 вересня 2022 року.

Судом встановлено, що об`єкт нерухомості який вказаний в постанові Одеського апеляційного суду, як самочинно побудований не належить та не належав Позивачу, а побудований об`єкт створював перешкоди у користуванні прибудинковою територією Позивача.

Відповідач ОСОБА_1 , набув право власності на кв. АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі декларації № ОД 05 про готовність об`єкту до експлуатації.

Відповідач ОСОБА_2 набула право власності на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2015 року посвідченого нотаріусом Маслова М.В., Друга одеська державна нотаріальна контора, Одеського міського нотаріального округу.

Таким чином посилання Позивача, на самочинне будівництво не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Також, суд зазначає, що Позивач не оскаржує правомочність набуття права власності на квартиру ОСОБА_2 .. Правочини за якими вони набули право власності є дійсними, ніким не оскаржувались, недійсним не визнавались.

При цьому, Позивач не зазначив обставин, які б могли свідчити про недобросовісність відповідача ОСОБА_2 , його добросовісність не поставив під сумнів.

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка є частиною національного законодавства України.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Подібний висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19), на які посилається заявник.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

На підставі викладеного, керуючись ст. 81, 141, 158, 247, 258, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю нерухомим майном та про знесення самочинно збудованого нерухомого майна за рахунок відповідача відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05 грудня 2024 року.

Суддя Чернявська Л.М.