03.12.2024 Єдиний унікальний номер 205/9453/23
Провадження № 2/205/1681/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 рік м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бізяєвої Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Акіменко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Красєвич Артура Олександровича до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо перемету спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих Вероніка Михайлівна, про визнання недійсним частини договору купівлі-продажу квартири та іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Красєвич А.О. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , АТ «Державний ощадний банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу та іпотеки в частині покупця та іпотекодавця.

В обґрунтування позову зазначено, що вона разом з чоловіком ОСОБА_3 у 90-х отримала квартиру від держави за адресою: АДРЕСА_1 , в якій ми проживали разом зі своїми дітьми: сином ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_2 . В подальшому квартира була приватизована. Діти підросли, вони з чоловіком почали піклуватися про їх окреме житло. Після смерті її матері ОСОБА_5 у 2002 році, відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 . Перед смертю матері, в зазначену квартиру зареєструвалась донька ОСОБА_6 та після смерті позивач не прийняла спадщину на користь доньки. У зв`язку з чим, донька стала єдиним спадкоємцем та отримала у власність квартиру. Оскільки доньку житлом ми забезпечили, то і вирішили надати синові гроші на будівлю свого дому, продавши нашу 3-х кімнатну квартиру та придбати меншу. Через деякий час за допомогою ріелторів вона знайшла покупця на свою квартиру та найшла для себе і чоловіка меншу 2 -х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за яку вона дала завдаток власнику ОСОБА_7 у розмірі - 500 доларів США. За домовленістю між усіма ними було визначено що з-х кімнатну квартиру продають за 55 000 дол. США, з яких 24 000 дол. США віддали синові на будівлю дому, а на залишок придбали з чоловіком 2-х кімнатну квартиру. У зв`язку з тим, що залишок був 31 000 дол. США, та їм не вистачало коштів для придбання нової меншої квартири, позивач звернулась до АТ «Державний ощадний банк України» із проханням надати споживчий кредит у розмірі 201 000 грн. Вона разом з чоловіком мають високі пенсії, приблизно 25 000 грн. в місяць на двох, тому мали змогу його сплачувати. Працівники банку із причин того що вони є пенсіонерами та інвалідами ЧАЄС - відмовили та запропонували інший варіант - покласти на рахунок банку 30 000 доларів США, а на суму 201 000 грн. укласти кредитний договір та договір іпотеки на нашу доньку. З донькою була домовленість в тому, що вони нададуть їй необхідну суму вона «формально» укладе договір купівлі продажу та іпотеки, квартира буде їхня із чоловіком, а усі платежі за іпотекою будуть сплачувати самі. Після сплати кредиту, донька повинна була повернути квартиру за договором дарування. 29.09.2021 року було укладено договір купівлі продажу квартири за 55 000 дол. США. Після чого 24 тис. доларів ми віддали сину на будівлю дома, а 01.10.2021 року, вона, донька, ОСОБА_7 прийшли до відділення АТ «Державний ощадний банк України», де донька на своє ім`я уклала договір про споживчий кредит (договір для придбання нерухомості) № 0632/48 на суму 201 000 грн., договір купівлі - продажу квартири №4522, та іпотечний договір № 0632/48/1 серія та номер: 4530, які посвідчив приватний нотаріус ДМНО Рябих В.М. Після укладення договорів, наш син почав будувати собі будинок, а ми із чоловіком стали проживати і робити ремонт у «своїй» квартирі, сплачувати комунальні послуги. Вона вчасно надавала своїй дочці гроші на сплату кредитних платежів по іпотеці. Потім виникли питання у різних соціальних службах із приводу відсутності їхньої з чоловіком реєстрації, з приводу чого і звернулася до своєї доньки з проханням прописати у квартирі та надати необхідні документи, але донька змінила своє ставлення, документів не надала, відмовила у реєстрації. Стосунки між ними та донькою погіршились та на даний час позивач перестала сплачувати іпотечні платежі, розуміючи що як буде сплачений останній платіж - вони із чоловіком опинуться на вулиці. Її право як власника квартири порушено черех той факт, що вона є реальним покупцем спірної квартири разом з чоловіком, а донька фіктивним.

Просила суд визнати частково недійсним у частині покупця укладений 29.09.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Рябих В.М. за реєстровим №4522, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_1 . Визнати частково недійсним у частині іподекодавця укладений 29.09.2021 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6 іпотечний договір №0632/48/1, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Рябих В.М. за реєстровим №4530, перевіши право іпотекодавця за цим договором на ОСОБА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

06.12.2023 року представником АТ «Державний ощадний банк України» до суду подано відзив, відповідно якого заначене наступне. 01.10.2021 року між ОСОБА_6 та АТ «Державний ощадний банк України» було укладено Договір про споживчий кредит №0632/48 про надання кредиту 201 000,00 грн. На виконання умов Кредитного договору, 01.10.2021 між ОСОБА_6 та Продавцем був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 . Також в якості забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором, між ОСОБА_6 та АТ «Державний ощадний банк України» 01.10.2021 року було укладено Іпотечний договір №0632/48/1, предметом іпотеки за яким є двокімнатна квартира АДРЕСА_5 . Підставою обґрунтування позову, позивач обґрунтовуєщо начебто покупцем за Договором купівлі-продажу насправді є позивач і саме для позивача укладався зазначений Договір купівлі-продажу. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження не надає. Щодо заміни сторони за Договором іпотеки. Для заміни боржника в зобов`язанні необхідна згода кредитора щодо відсутності заперечень проти покладання обов`язку первісного боржника на іншу особу. Відповідач - АТ «Державний ощадний банк України» не надає згоди на заміну іпотекодавця за Договром іпотеки.

04.03.2024 року представником ОСОБА_6 адвокатом Байша Н.В. до суду подана письмова заява, відповідно якої зазначено, що ОСОБА_6 не визнає позовні вимоги у повному обсязі. Стверджує, що кв. АДРЕСА_4 , куплена за її кошти, грошових внесень позивачкою ОСОБА_1 не здійснювалося, як на придбання квартири так і на погашення кредитних коштів. Продаж квартири, яка належала на праві спільної часткової власності в порядку приватизації, була продана за вимогою брата, сина позивача ОСОБА_4 , щоб надати йому кошти для будівництва приватного будинку. ОСОБА_6 за свої кошти та кошти ощадбанку вирішила купити квартиру АДРЕСА_3 , щоб її батькам було де проживати, поки брат побудує будинок, бо кошти від продажу спільної квартири батьки відділи брату. Коли у брата з будівництвом приватного будинку почалися негаразди з приводу недостатності коштів, брат почав підбурювати батьків проти неї. Проте ОСОБА_6 постійно доглядала батьків та забезпечувала їм лікування. Батьки самостійно без її згоди поселили брата у квартру і почали її вигоняти. Позивач не являється стороною у кредитних правовідносинах, як і іпотечному договорі, тому будь- які вимоги щодо цих договорів є незаконними.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 до судового засідання не з`явилися, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується розпискою представника позивача, також матеріали справи містять заяву адвоката Красєвича А.О. про подальший розгляд справи у її відсутність. Прийнявши участь у попередніх судових засіданнях, адвокат Красєвич А.О. просив задовольнити позов, надавши пояснення аналогічні викладеним у позові та письмових поясненнях, а також вказавши, що в процесі розгляду данної справи, сторони надавали пояснення, заперечення, а також були допитаня всі заявлені свідки.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Байші Н.В. до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи без надання доказів поважності такого клопотання. Натомість 25.09.2024 року судом було постановлено ухвалу, у зв`язку з неодноразовими клопотаннями з боку відповідача про відкладення розгляду справи, зобов`язано відповідача ОСОБА_2 надати докази поважності причини відкладення.

Відповідач АТ «Державний ощадний банк України» та його представник до судового засідання не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Канцелярією суду 03.12.2024 року зареєстрована заява, про розгляд справи без участі представника, прийнявши участь у судових засіданнях, просить врахувати суд надані раніше пояснення та обґрунтування викладені у відзові.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з договором купівлі-продажу від 29.09.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрованим в реєстрі за №5816, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_9 купила належну сторонам квартиру під номером АДРЕСА_6 . Ціна договору 1 427 500,00 грн.

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

01.10.2021 між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_6 було укладено Договір про споживчий кредит №0632/48 про надання кредиту 201 000,00 грн. зі спалтою процентів за користування кредитом в розмірі 12,50% річних, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 01.10.2041 року. Цілі кредиту придбання об`єкту нерухомості за Договором купівлі-продажу.

01.10.2021 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М., відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_6 купила (прийняв у власність) кв. АДРЕСА_4 .

Згідно п. 2 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 961 459,00грн. За домовленістю сторін встановлено такй порядок розрахунку із сплати ціни майна: в безготівковому вигляді з поточного рахунку покупця відкритого в АТ «Ощадбанк», на поточний рахунок продавця відкритого в АТ «Ощадбанк». 760 459,00 грн. покупець сплачує особистими коштами продавцю під час підписання цього Договору. Сторони підписами під договором підтвердили факт сплати цього платежу за продане нерухоме майно. Решта суми 201 000,00 грн. покупець зобов`язується перерахувати на поточний рахунок Продавця в день підписання цього договору з використанням банківського кредиту отриманого в АТ «Ощадбанк». Цю суму сторони вважають справедливою, яка відповідає дійсності ціні майна. Купівля-продаж вказаної квартири здійснюється за письмовою згодою чоловіка покупця.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_6 01.10.2021 року було укладено Іпотечний договір №0632/48/1, предметом іпотеки за яким є двокімнатна квартира, загальною площею 45,10 кв.м., житловою площею 26,70 кв.м. під номером АДРЕСА_4 .

Іпотечний договір №0632/48/1 від 01.10.2021 року за рішенням суду не визнавався не дійсним.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що відповідач ОСОБА_6 , після укладення договору купівлі-продажу не була зареєстрована в кв. АДРЕСА_4 . На питання суду представник відповідача пояснив, що ОСОБА_6 особисто зареєстрована по іншій адресі де і проживає разом зі своєю сім`єю. Квартири АДРЕСА_6 була отримана та приватизована на батьків, брата ОСОБА_4 та її. Після продажу вказаної квартири, батьки віддали певну суму брату на будівництво його будинку. Никифорова за особисті кошти придбала спірну квартиру, та запропонувала проживати батькам, де на сьогодні вони і мешкають. Зазначена квартира є спільною власністю, так як вона придбала нею перебуваючи у шлюбі. 02.05.2024 року ОСОБА_6 погасила кредит.

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 посилається на те, що після продажу кв. АДРЕСА_6 , за 55 тис. дол.. США, ОСОБА_1 підібрала меншу квартиру, проте у зв`язку з тим, що 24 тис. дол. США вони віддали сину - ОСОБА_4 на будівництво домоволодіння, а залишку у розмірі 31 тис. дол.. США не вистачало на купівлю квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 звернулась до АТ «Ощадбанк», але через її вік та вік її чоловіка, про отримання коштів у розмірі 200 000,00 грн. які не вистачали для купівлі нової квакртири була отримана відмова. Через що ОСОБА_1 і звернулась до своєї доньки ОСОБА_6 про допомогу, яка складалась з оформленням покупки квартири та певної частини коштів в кредит у банку на імя доньки ОСОБА_6 . Проте з часом відносини зіпсувались між донькою та матірю, та на вимогу останньої прописати у спірній квартирі, ОСОБА_1 отримала відмову.

Також обґрунтовуючи позовні вимоги представник ОСОБА_1 ззначав що саме ОСОБА_1 передавала відповідачу кошти для сплати необхідних щомісячних платежів по кредиту. Спростовуючи те, що відповідач ОСОБА_6 є дійсним покупцем спірної квартири, позивач посилалась на те, що за своїм фінансовим станом її донька не мала матеріальної можливості придбати дороговартісне нерухоме майно.

Представник АТ «Ощадбанк» спростовуючи зазначене позивачем, повідомила, що ОСОБА_1 не була а ні присутньою а ні стороною при укладанні 01.10.2021 року Договору про споживчий кредит №0632/48 та Іпотечного договору №0632/48/1 між банком та ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_4 , під присягу надав покази, який є сином позивача та братом відповідача, зазначив, що батки отримали в 90 роках квартиру, яку на всіх приватизували. На сімейній раді, була домовленість, що сестра ОСОБА_10 не претендує на частину зазначеної квартири. В неї є житло це спадщина від бабусі. Тому батьки підібрали для себе 2-х кімн. квартиру, яку і купили після продажу кв. АДРЕСА_6 ;

Свідок ОСОБА_3 , під присягу надав покази, який є чоловіком позивача та батьком відповідача, зазначив, що він разом з дружиною проживають у кв. АДРЕСА_4 , яку його жінка і купляла за власні кошти. Їхня донька обманом зареєструвала квартиру на себе, комуналку сплачував він та його дружина. Щодо продажи кв. АДРЕСА_6 , відомо що продаж була здійснена за 55 000 дол. США, яким чином були розподілені кошти не знає, всім керувала жінка ОСОБА_1 .

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного правового регулювання.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, чч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правовідносини щодо заміни боржника у зобов`язанні регулюються наступними нормами права.

Так відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У ч. 1ст. 510 ЦК України встановлено, що сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор.

Отже, зобов`язання є правовідношенням між конкретно визначеними особами-сторонами зобов`язання.

Чинне цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов`язанні, однак установлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.

Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема сплатити кошти (ст. ст. 512, 516 ЦК України).

Разом з тим закон установлює обмеження на заміну боржника в зобов`язанні поза волею кредитора.

Згідно зст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Норма ст. 520 ЦК Українимає на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

Отже, для заміни боржника в зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу.

Чинним законодавством установлено тільки форму правочину щодо заміни боржника в зобов`язанні-цей правочин учиняється в такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання (ст. ст. 513, 521 ЦК України). Водночас форми надання згоди кредитором щодо заміни боржника в зобов`язанні законом не передбачено.

Наведене дає підстави для висновку про те, що для заміни боржника в зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що й вимагається згідно з приписамист. 520 ЦК України.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, з наведено можна дійти висновку про те, що укладений правочин є правомірним, за виключенням прямої вказівки закону про його правомірність чи визнання його таким за рішенням суду.

При цьому, останні вимоги повинен ініціювати та довести позивач.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладення його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України; зокрема, відповідно до її частини п`ятої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 217 ЦК України передбачає, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Втім, щодо недійсності в частині сторони правочину навіть гіпотетично неможливо припустити, що цей правочин був би вчинений.

Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2022року у справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20), від 1 червня 2022 року у справі №372/2157/19 (провадження № 61-18267св21), від 7 червня 2022 року у справі №756/15583/17 (провадження № 61-20565св21), від 5 жовтня 2022 року у справі №372/2157/19 (провадження № 61-6340св22) від 27 липня 2022 року у справі №201/5565/19 (провадження № 61-14926св21) та від 16 листопада 2022 року у справі №522/7408/20 (провадження № 61-4871св22).

Звертаючись з вказаним позовом, ОСОБА_1 просила, зокрема, визнати частково недійсними у частині визначення покупця договір купівлі-продажу квартири від 01.10.2021 з переведенням прав покупця за цим договором на неї та визнати частково недійсними у частині іпотекодавця укладений 29.09.2021 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_6 з переведенням прав іпотекодавця за цим договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції Українитастатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Особа, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 2лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту.

Положеннями ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 11.01.2023 по справі № 461/56/20.

Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК «України», покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 19, 141,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Красєвич Артура Олександровича до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо перемету спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих Вероніка Михайлівна, про визнання недійсним частини договору купівлі-продажу квартири та іпотеки - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 11 грудня 2024 року.

Суддя: Н.О. Бізяєва