Єдиний унікальний номер судової справи 487/4789/23
Номер провадження 22-ц/812/232/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

25 березня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Локтіонової О.В.,

з секретарем судового засідання ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 20 грудня 2023 року, під головуванням судді Лагоди А.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія», про відшкодування майнової та моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 пред`явила до суду позов до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»), про відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 грудня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), в якій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом автомобілем марки та моделі Volkswagen Jetta, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з транспортним засобом автомобілем марки і моделі Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 .

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 березня 2023 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, але звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Внаслідок вищевказаної ДТП ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому альвеолярного виростку верхньої щелепи в ділянці 1,2 зубів зліва та справа, струс головного мозку, закритого перелому кісток носу, гематоми обличчя, синців нижніх кінцівок, які згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості.

Позивачем для проведення лікування за весь період було витрачено коштів в сумі 8 956 грн. 17 коп. на придбання медичних препаратів, лікарського обладнання для можливості проведення лікування, проведення діагностичного обстеження з метою постановки діагнозу.

Крім того, внаслідок ДТП було пошкоджено належний на праві власності позивачу транспортний засіб автомобіль марки та моделі Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

На момент ДТП транспортний засіб автомобіль марки і моделі Volkswagen Jetta, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 , був застрахований у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Згідно оцінки експерта розмір матеріальних збитків, заподіяних внаслідок пошкодження належного позивачу транспортного засобу, становить 131 932 грн. 13 коп.

Між тим, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатила позивачу страхове відшкодування в розмірі 83 290 грн. 48 коп.

За такого, розмір заподіяної невідшкодованої матеріальної шкоди на відновлення автомобіля складає 48 641 грн. 65 коп.

Крім того, вказаним кримінальним правопорушення ОСОБА_2 було завдано моральної шкоди.

Так, у результаті отриманих психологічних травм позивач тривалий час перебувала та продовжує перебувати у важкому психологічному, моральному та хворобливому стані. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я, позивач неодноразово зверталась за медичною та психологічною допомогою, та до цього часу із значною боязню сідає у автомобіль чи громадський транспорт, та боїться сідати за кермо самостійно.

Суму компенсації за моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 300 000 грн.

Посилаючись на викладенні обставини, позивач ОСОБА_2 просила позов задовольнити та:

стягнути на її користь з ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної із витратами на лікування, суму коштів у розмірі 8 956 грн.;

стягнути на її користь з ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяною пошкодженням транспортного засобу, суму коштів у розмірі 48 641 грн. 65 коп.;

стягнути на її користь з ОСОБА_3 300 000 грн. компенсації у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 спричинену матеріальну шкоду в розмірі 2 000 коп. та спричинену моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 319 грн. 97 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду обґрунтовано тим, що з урахуванням заявлених позовних вимог позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині стягнення з останнього на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 48 641 грн. 65 коп. не підлягає задоволенню, з урахуванням звіту №490/03-21, аварійного сертифікату №84-D/65/0, положень ст.ст.12,30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та фактичному відшкодуванню ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» витрат за заявою самої ОСОБА_2 .

У той же час, розмір франшизи в сумі 2 000 грн. не відшкодований страхувальником, а тому вона підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь позивача, як вирахувана частина спричиненого матеріального збитку.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено правомірність позовних вимог про стягнення з відповідача спричиненої шкоди на лікування в сумі 8 956 грн., при фактичному частковому відшкодуванні її з боку страхової компанії в розмірі 6 422 грн. 10 коп. із заявлених 8 956 грн., оскільки заявлені витрати на супутні товари та медикаменти, не мали відношення до лікування наслідків ДТП, що не було належними доказами спростовано позивачем.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, районний суд вважав, що позивачу дійсно завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із шкодою її здоров`ю, а також здоров`ю її сина та пошкодженням майна. Враховуючи обставини справи, вимоги розумності та справедливості, районний суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача на користь позивача 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди буде достатнім.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому, в апеляційній скарзі позивач посилається на ті ж самі обставини та доводи, які вона зазначила в позовній заяві.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що відповідно до ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 березня 2023 року у справі №487/614/21, встановлено що 29 грудня 2019 року близько 16 год. 57 хв., керуючи транспортним засобом - автомобілем марки і моделі Volkswagen Jetta, реєстраційний номер НОМЕР_1 , водій ОСОБА_3 рухався по сухій чистій проїжджій частині автодороги Т-1507 «Миколаїв-Парутине-Очаків», в напрямку від мікрорайону Велика Корениха у бік мікрорайону Варварівка в межах міста Миколаєва. Наближаючись до перехрестя вищевказаної дороги із вулицею 1-ою Лінією, водій ОСОБА_3 грубо порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, пп.«б» п.2.3, п.п.10.1, 12.4, пп.«в,г» п.14.2 Правил дорожнього руху України (ПДР України), а саме: будучи зобов`язаним знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, перед початком руху, перестроювання та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, рухався зі швидкістю 70 км/год. в межах населеного пункту, в районі перехрестя автодороги Т-1507 «Миколаїв-Парутине-Очаків» із вулицею 1-ою Лінією, здійснюючи маневр обгону не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані та в тому, що після обгону він зможе, не створюючи перешкоди транспортному засобу, який він обганяє, повернутись на займану смугу, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення із автомобілем марки і моделі Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , який рухався йому назустріч в межах своєї смуги руху.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки і моделі Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому альвеолярного виростку верхньої щелепи в ділянці 1,2 зубів зліва та справа, струс головного мозку, закритого перелому кісток носу, гематоми обличчя, синців нижніх кінцівок, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_3 вимог п.п.1.3, 1.5, пп.«б» п.2.3, п.10.1, пп.«в,г» п.14.2 ПДР.

Вказаною ухвалою суду ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України (а.с.15-18).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.6 цієї ж статті вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, при розгляді даної справи про цивільно-правові наслідки дій відповідача, стосовно якого ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, колегія суддів не обговорює вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

На час вказаної дорожньо-транспортної пригоди відповідальність власника автомобіля марки і моделі Volkswagen Jetta, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/942544.

02 січня 2020 року представником ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було складено акт огляду транспортного засобу автомобіля марки і моделі «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 (а.с.138-139).

На замовлення ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ФОП ОСОБА_5 було складено аварійний сертифікат №84-D/65/0 від 02 січня 2020 року, згідно висновку якого ринкова вартість транспортного засобу - автомобіля марки і моделі Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 162 609 грн. 48 грн., а ринкова вартість пошкодженого об`єкта оцінки становить 77 319 грн. (а.с.129-130).

03 січня 2020 року ОСОБА_4 , який був водієм автомобіля марки і моделі Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_2 , звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.136-137).

12 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулась до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про страхове відшкодування шкоди. У вказаній заяві позивач не вказала суму відшкодування, зазначивши, що чеки надасть згодом (а.с.141).

30 березня 2021 року ФОП ОСОБА_6 за замовлення ОСОБА_2 складено звіт №490/03-21 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу. Згідно висновку вказаного звіту вартість (розмір) заподіяних пошкодженням транспортного засобу Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження, станом на дату оцінки, становить 131 932 грн. 13 коп. (а.с.49-56).

03 травня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про страхове відшкодування шкоди, в якій просила виплатити страхове відшкодування в сумі 100 000 грн. (а.с.140).

Згідно платіжної інструкції №162222793 від 02 червня 2023 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» здійснила виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 83 290 грн. 48 коп. (а.с.142).

Згідно платіжної інструкції №162224498 від 27 жовтня 2023 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» здійснила виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 6 743 грн. 21 коп. (а.с.143).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, відшкодовується в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування» (Закон №85/96-ВР, чинний на час виникнення спірних правовідносин)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст.980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому вищевказаним порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (п.22.1 ст.22 вищевказаного закону).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Слід також зазначити, що відповідно до ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених зазначеним Законом випадках - Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ)) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за вказаним Законом не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст.1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст.1194 цього Кодексу.

Разом з тим, порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі ст.8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Згідно з п.30.2 ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним.

Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Отже, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі №752/13375/19.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до звіту №490/03-21 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 30 березня 2021 року, вартість ремонту пошкодженого автомобіля марки і моделі Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_2 , перевищує вартість цього автомобіля до ДТП. Зокрема, витрати на відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу, що складають 423 891 грн. 50 коп., перевищують вартість транспортного засобу до ДТП, що становить 131 932 грн. 13 коп.

Разом з тим, вказаний звіт не містить і позивач не надала належних та допустимих доказів вартості автомобіля після ДТП.

Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування певних стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки транспортний засіб - автомобіль марки і моделі Ford Focus, реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок ДТП вважається фізично знищеним, то позивач мала право на відшкодування шкоди у вигляді різниці між вартістю цього автомобіля до та після ДТП (за вирахуванням сплаченого їй страхового відшкодування), та враховуючи, що страховою компанією сплачено розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з фізичним знищенням транспортного засобу в загальному розмірі 83 290 грн. 48 коп. (162 609 грн. 48 коп. (ринкова вартість автомобіля до ДТП визначена відповідно до аварійного сертифікату від 02 січня 2020 року) 77 319 грн. (ринкова вартість автомобіля після ДТП, визначена відповідно до аварійного сертифікату від 02 січня 2020 року) 2 000 грн. (франшиза), то підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 48 641 грн. 65 коп. страхового відшкодування не має.

Також, відповідно до положень ст.24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але небільше 120 днів.

Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

Як було встановлено районним судом, страховик визначив розмір страхового відшкодування у зв`язку із настанням страхового випадку у сумі 6 743 грн. 21 коп., з яких: 6 422 грн. 10 коп. витрати на лікування та 321 грн. 11 коп. моральної шкоди (5% від 6 422 грн. 10 коп.) відповідно до обґрунтованих і документально підтверджених позивачем витрат на її лікування та ліміт відповідальності ця сума не перевищила.

Натомість позивач не надала районному суду належних доказів на підтвердження того, що вона витратила на своє лікування крім виплаченої страховиком суми страхового відшкодування ще 8 956 грн, тобто позивачем документально не підтверджені зазначені витрати на лікування.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Щодо вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із положеннями ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до положень ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода, яка має бути сплачена страховиком у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Таким чином, позивач, вважаючи страхове відшкодування моральної шкоди недостатнім для відшкодування моральної шкоди, має право на відшкодування відповідачем різниці між фактичним розміром завданої моральної шкоди і страховою виплатою, належною йому до виплати від страховика.

Згідно з положеннями ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі №569/20510/19 (провадження №61-13787св20) зазначено, що «тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі №212/7628/21 (провадження №61-7265св22) зазначено, що «виходячи з положень ст.ст.16,23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц)».

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5,9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20 вказав, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа.

У той же час розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, §62, 12 липня 2007 року).

Отже, щодо визначення розміру морального відшкодування, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 , як з особи, з вини якого сталася ДТП, та враховуючи завдання потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди внаслідок ДТП, характер, глибину, тривалість та обсяг страждань (фізичних, душевних), яких зазнала позивач, то колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку про розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 грн., оскільки такий розмір моральної шкоди буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

О.В. Локтіонова

Повний текст судового рішення

складено 27 березня 2024 року