Справа номер 487/356/23 Головуючий суду першої інстанції - Цуркан Р. С.
Провадження номер 22-ц/812/317/24 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів - Самчишиної Н. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О. М.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2023 року, ухвалене о 16 год 00 хв під головуванням судді Цуркана Р. С. у приміщенні суду у м. Миколаєві, повний текст якого складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1. та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. разом з ним.

Вказаний позов позивач обґрунтовував наступним.

ОСОБА_1 вказував, що він та ОСОБА_2 з 18 серпня 2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Сторони є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти з народження та по теперішній час проживають разом із батьком у будинку АДРЕСА_1 , який належить батькам відповідача, які проживають поруч у тому ж домоволодінні та приймають активну участь у вихованні онуків.

В період спільного проживання до лютого 2022 року у позивача з дружиною були хороші стосунки, спорів щодо виховання дітей не виникало.

Проте після того, як 24 лютого 2022 року відбулася військова агресія Російської Федерації проти України, яка призвела до ракетних обстрілів м.Миколаєва, дружина разом з дітьми вирішила виїхати до міста Одеси у більш безпечне місце.

Він заперечив проти цього і разом з батьками відповідача вмовив її не змінювати місця проживання дітей, оскільки не були зрозумілі перспективи їх влаштування на новому місці.

Незважаючи на це, відповідач, нехтуючи інтересами дітей, продовжила спроби виїзду з ними до нового, на її думку, більш безпечного місця проживання, вимагаючи від позивача нотаріальної згоди на оформлення дітям закордонних паспортів.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив про задоволення його позову.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2023 року у задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що позивач не надав доказів наявності у нього самостійного доходу та не довів доцільності визначення місця проживання дітей саме з ним.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказував, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, пов`язаним з фактом тривалої відсутності матері дітей за місцем їх фактичного проживання.

Також зазначив, що органом опіки та піклування його не було повідомлено про розгляд питання про визначення місця проживання дітей на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Миколаївської міської ради. Зазначене порушення призвело до не можливості ним надати свої пояснення, запитати думку дітей, а також надати інформацію стосовно джерела його доходів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Сторони є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 18 серпня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.03.2024 позивач не має у власності нерухомого майна.

ОСОБА_1 з 03 березня 2012 року зареєстрований по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 з 22 травня 2008 року зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Згідно з актом обстеження умов проживання службою у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради від 11 січня 2023 року №7 діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Власником будинку є ОСОБА_9 - дідусь дітей. На території домоволодіння є два житлові будинки, в одному з яких проживає родина ОСОБА_1. Житло розміщене на першому поверсі одноповерхового будинку, наявні газо-, водо-, електропостачання, опалення індивідуальне. Будинок мебльований, облаштований побутовою технікою. Умови проживання дітей задовільні: є спальні місця, речі за сезоном, іграшки, діти забезпечені харчами, засобами гігієни, навчальним приладдям. Діти є учнями гімназії № НОМЕР_1 , навчаються онлайн. На момент обстеження матері дітей вдома не було.

За цією ж адресою проживають: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_8 - бабуся, ОСОБА_9 - дідусь, ОСОБА_10 - тітка, ОСОБА_11 - двоюрідний брат, ОСОБА_12 - двоюрідна сестра.

За інформацією Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси від 03 лютого 2023 року № 619/18-14 ОСОБА_2 як внутрішньо перемішена особа в Управлінні не обліковується.

З висновку виконкому Миколаївської міської ради від 10 травня 2023 року вбачається, що сторони по справі перебувають у шлюбі, проте, зі слів, проживають окремо. Діти проживають з батьком та родичами матері за адресою: АДРЕСА_1 . Вони є учнями Миколаївської гімназії № 52 Миколаївської міської ради. За інформацією навчального закладу батьки відповідально ставляться до виховання дітей, беруть участь у шкільному житті дітей. Відповідно до повідомлення КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» діти доглянуті, претензій до батьків у сімейного лікаря немає. За інформацією Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді підстав, які б перешкоджали проживанню дітей з батьком, фахівцями центру не виявлено. Відповідно до довідки КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради від 07 березня 2023 року ОСОБА_1 на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває. Інформацію про наявність самостійного доходу позивач не надав, а це є обов`язковою вимогою при вирішенні питання визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважав недоцільним визначення місця проживання дітей з батьком.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У цій справі встановлено, що діти з народження проживають у будинку батьків відповідача, де остання також зареєстрована. За цією адресою створені належні умови для проживання дітей. Докази намагання відповідача змінити місце проживання дітей у матеріалах справи відсутні. Позивач власного житла не має, але зареєстрований у с.Іванівка Миколаївського району Миколаївської області, де умови для проживання дітей не досліджувалися. Докази самостійного доходу позивача у матеріалах справи відсутні. Органом опіки та піклування Миколаївської міської ради зроблено висновок про недоцільність визначення місця проживання дітей з батьком через ненадання позивачем відомостей про наявність самостійного доходу.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені судом докази вказують, що позивач не довів наявності підстав для визначення місця проживання дітей з ним.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Н. В. Самчишина

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 27 березня 2024 року.