ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 705/4418/24
Провадження № 22-ц/821/1772/24
Категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.,

секретаря Мунтян К. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Головка Олександра Володимировича на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

13.09.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Головко О. В.звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер: :02:002:0179 площею 3,1601 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходиться за адресою: Черкаська область, Маньківський район, сільська рада Добрянська, та зареєстрована на праві власності на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , заборонивши будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо зазначеної земельної ділянки.

Заяву мотивовано тим, що у провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позивач просить стягнути з ОСОБА_2 9083,00 грн в якості відшкодування матеріальної шкоди, а також: 5000,00 грн в якості відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесені судові витрати: 2500,00 грн за проведення експертизи та 5000,00 грн за надання правової допомоги, а всього: 21583,00 грн.

В заяві вказано, що ОСОБА_2 , за наявними у позивачки даними, ніде не працює, але відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, має у власності 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер: :02:002:0179 площею 3,1601 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та знаходиться за адресою: Черкаська область, Маньківський район, сільська рада Добрянська, та зареєстрована на праві власності на ім`я ОСОБА_2 .

Вважає, що існує реальна загроза того, що відповідачка може зробити відчуження належної їй земельної ділянки на користь інших осіб, що може значно утруднити або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, від відповідачки можна очікувати будь-яких дій, оскільки остання самовпевнена у власній безкарності за свої дії, не має намірів відшкодовувати збитки за завдану їй шкоду, заявляла, що навіть внаслідок звернення до суду та задоволення позовних вимог позивачка нічого не отримає кошти від відповідачки.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня 2024 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Головка О. В. про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що позивачка ставить питання про накладення арешту на 1/2 частину земельної ділянки площею 3,1601 га до вирішення по суті спору про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 9083,00 грн та моральної шкоди в сумі 5000,00 грн, при цьому не зазначаючи вартість даної земельної ділянки, яка є об`єктом нерухомості, що підлягає оцінці, яка, на думку суду, може значно перевищувати суму відшкодування матеріальної та моральної шкоди, тому запропонований позивачкою захід забезпечення позову є очевидно неспівмірним із заявленими позовними вимогами.

Судом першої інстанції не встановлено існування реальної загрози, що має очевидний та об`єктивний характер, за якої невжиття саме таких заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду.

Не погоджуючись з ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.09.2024, представник ОСОБА_1 - адвокат Головко О. В.оскаржив її в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, а висновки викладені в ухвалі є помилковими та такими, що не заслуговують на увагу.

В апеляційній скарзі зазначено, що суд не прийняв до уваги загальновідомі обставини щодо зняття мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення в Україні, а відповідно відповідачка може безперешкодно продати її іншій особі чи провести відчуження в інший спосіб, а згодом взагалі з отриманими грошима покинути територію України, що у разі задоволення позовних вимог не лише ускладнить, а взагалі зробить неможливим виконання рішення суду.

Вказує, що судом не прийнято до уваги пункт 2 частини 1 статті 49 ЦПК України, яким позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, а відповідно позивачка у цій справі може збільшити розмір позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, який в десятки або і в сотні разів може перевищити можливу вартість належної відповідачці земельної ділянки, і у позивачки є така можливість, враховуючи, що протягом вже двох місяців провадження не відкрито, підготовче засідання не призначено.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, щодо відмови у забезпеченні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Питання про застосування заходів забезпечення позову, яке вирішувалося судом в оскарженій ухвалі, регламентується Главою 10 Розділу І ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У ч. 1 ст. 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у п. 2 законодавець вирізняє заборону вчиняти певні дії.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 509/2765/19).

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є спір між сторонами реальним, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову (постанова Верховного Суду від 21.02.2024 в справі № 201/9686/23, провадження № 61-18173св23).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 сформульовано правовий висновок, відповідно до якого як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Відмовляючи у задоволені заяви представника позивачки про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано оцінки вартості земельної ділянки, яка, на думку суду, може значно перевищувати суму визначену позивачкою у відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Перевіряючи співмірність позовних вимог до вартості земельної ділянки, за рахунок якої представник ОСОБА_1 просив забезпечити позов, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11.08. 2022 у справі № 522/1514/21.

Відповідно, позивачка має право заявляти вимогу про забезпечення позову, обравши спосіб, який, на її думку, буде гарантувати виконання рішення суду, винесеного на її користь.

Предметом спору у даній справі є відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої власнику квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що на підставі посвідченої нотаріальної довіреності від 23.02.2023 ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси з питань управління та користування квартирою АДРЕСА_1 , в тому числі здавати квартиру в оренду. Маючи зазначені повноваження ОСОБА_1 дозволила проживання у вказаній квартирі ОСОБА_4 , який на той час співмешкав з відповідачкою ОСОБА_2

21.10.2023 близько 10 год. 00 хв. ОСОБА_2 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_1 , у процесі виниклої сварки з ОСОБА_4 пошкодила майно в квартирі.

24.11.2023 відповідачка написала розписку про те, що зобов`язується відшкодувати ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5000,00 грн за пошкоджене майно, у строк до 24.01.2024.

За твердженням позивачки, відповідачка не виконала свою обіцянку у термін зазначений у розписці.

Крім матеріальної шкоди, позивачкою заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

Також позивачкою були понесені витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 2500,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка просила суд забезпечити позов поданий до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкодишляхом накладення арешту на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: Черкаська область, Маньківський район, сільська рада Добрянська, та зареєстрована на праві власності на ім`я ОСОБА_2 ,заборонивши будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо зазначеної земельної ділянки.

При цьому до заяви позивачкою не додано доказів, які б підтверджували, що вартість вказаної частини земельної ділянки співмірна заявленій ціні позову.

Також позивачкою не доведено та судом не встановлено обставин, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, зокрема, стосовно того, що відповідачка ОСОБА_2 чинитиме спроби відчужити зазначену частину земельної ділянки, щоб уникнути можливості звернути стягнення на неї для погашення боргу перед позивачкою у разі задоволення позовних вимог у цій справі.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що судом не встановлено існування реальної загрози, що має очевидний та об`єктивний характер, за якої невжиття саме таких заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову.

З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволені апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.09.2024 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу представника позивачки без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Головка Олександра Володимировича- залишити без задоволення.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Текст постанови складено 05 грудня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Т. Л. Фетісова