ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07 серпня 2024 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені)

та додаткове рішення цього ж суду від 04 вересня 2024 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Московського районного суду м.Харкова з вказаним позовом, просив:

- визнати об?єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль «Toyota Avensis», сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 » та поділити його шляхом визнання права особистої приватної власності на цей автомобіль по частці за кожною зі сторін;

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на частку у автомобілі «Toyota Avensis», сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 » та залишити його в особистій приватній власності ОСОБА_1 ;

- в рахунок компенсації частки ОСОБА_2 стягнути із ОСОБА_1 вартості автомобіля «Toyota Avensis», сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 », що складає 88 800 грн.;

- розподілити судові витрати, попередній розрахунок яких на правову допомогу становить 10 000 грн.

В обгрунтування позову вказував, що під час перебування з відповідачкою у шлюбі в період з 21.06.2014 по 02.06.2020 ними набуто у спільну сумісну власність автомобіль «Toyota Avensis», сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 », який придбано за кордоном на ім?я ОСОБА_1 . Вказаний автомобіль був розмитнений та за нього були сплачені всі платежі, однак відповідачка з невідомих йому причин не ставила його на облік у встановленому законом порядку. Після розірвання шлюбу відповідачка залишила автомобіль в одноосібному користуванні та володінні, заперечує права позивача на автомобіль, ухиляється від його поділу. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію за частку його вартості.

У жовтні 2021 ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду м.Харкова із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , просила:

- визнати у порядку спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Toyota Avensis», з д.н. НОМЕР_2 , номер шасі « НОМЕР_1 »;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля у сумі 88 800 грн.;

- стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які за її попереднім повідомленням становлять 25 000 грн.

В обгрунтування зустрічного позову вказувала, що вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 21.06.2014 по 02.06.2020.

06.12.2018 між UAB «BRISTELA» та нею укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «Toyota Avensis», з д.н. НОМЕР_2 , номер шасі « НОМЕР_1 » в простій письмовій формі.

11.01.2019 року на оглядовому майданчику у м.Харкові виявлено ознаки знищення ідентифікаційного номера двигуна спірного автомобіля. 12.01.2019 внесено відомості до ЄРДР за № 0000151 за ст. 290 КК України. 17.01.2019 року слідчим суддею Київського районного суду м.Полтави накладено арешт на автомобіль. Вищезазначене позбавило її можливості здійснити державну реєстрацію транспортного засобу та набути право власності на автомобіль.

Вона не має необхідності у володінні та користуванні спірним майном та в добровільному порядку згодна передати автомобіль та всі наявні документи на нього позивачу за умови сплати частки вартості автомобіля на її користь, а також посвідчити вказаний договір у встановленому законом порядку. Крім того, вона не має фінансової можливості сплатити позивачу частку вартості автомобіля, оскільки не має достатніх доходів.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 2/0/9-22 від 08.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Московського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Октябрський районний суд м.Полтави від 22.03.2023 справу передано до провадження судді Савченко Л.І.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль «Toyota Avensis», сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 » та поділено його шляхом визнання права особистої приватної власності на цей автомобіль по частці за кожною зі сторін.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на частку у автомобілі «Toyota Avensis», сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 » та залишено автомобіль в особистій приватній власності ОСОБА_1 ..

В рахунок компенсації частки ОСОБА_2 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частку вартості автомобіля «Toyota Avensis», сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 », що складає 88 800 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на автомобіль та стягнення грошової компенсації за частку автомобіля відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 908 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1816 грн.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 22 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення компенсації в рахунок частки ОСОБА_2 із неї у розмірі 1/2 вартості автомобіля «Toyota Avensis», сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 », зменшити суму компенсації з 88 800 грн на суму, що, на її думку є справедливою та законною, а саме до 34 733 грн 87 коп.. В іншій частині просить рішення залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції не взяв до уваги при розгляді справи жодного її довода про те що автомобіль купував ОСОБА_4 для особистого користування і вона хоча і має водійське посвідчення, але жодного разу ніяким автомобілем не керувала. Оскільки у ОСОБА_4 на час придбання автомобіля закінчився закордонний паспорт, то вона була вимушена використати свої документи для проходження митного контролю та в подальшому вирішили оформити його на неї. Вартість придбаного автомобіля у Литві складала 1 600 Євро, що в еквіваленті складало 49 976 грн.

Зазначала, що суд першої інстанції при ухваленні рішення прийняв до уваги розрахунок вартості спірного автомобіля, наданий ОСОБА_2 за станом на 2021 рік згідно звіту про ринкову вартість автомобіля, який проводився без огляду автомобіля, не взявши до уваги дату придбання автомобіля, тобто висновок складено на припущеннях. Сам автомобіль перебував довгий час на штрафному майданчику і зараз він є непридатним для використання у тих цілях, для яких він купувався, зареєструвати його відповідно до законодавства України неможливо у зв?язку з виявленими вадами у його ідентифікаційних номерах, що суттєво знижує його вартість.

Звертала увагу, що нею було замовлено проведення окремої оцінки ринкової вартості спірного транспортного засобу, відповідно до якого вартість автомобіля складає 69 467 грн 47 коп.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зокрема звертав увагу, що відповідачка за первісним позовом подала зустрічний позов, в якому повідомила, що автомобіль дійсно перебуває у її володінні і користуванні, і що вона готова його передати позивачу (вже після звернення ним до суду) за умови сплати їй половини його вартості, яку сама визначала у розмірі 88 800 грн.

Згідно з оцінкою автомобіля його ринкова вартість за станом на момент виникнення спірних правовідносин визначена у сумі 177 600,00 грн і відповідачка упродовж розгляду справи у всіх своїх заявах як усних, так і письмових просила задовольнити зустрічний позов та сплатити вартість автомобіля у сумі 88 800 грн. Адже це дійсна вартість автомобіля, що вона усвідомлювала та бажала отримати саме вказану суму.

Лише в суді апеляційної інстанції із пропуском усіх строків на подання доказів та без клопотання про поновлення вказаного строку відповідачка вирішила не погодитись із оцінкою транспортного засобу та, погодившись на присудження їй і так використовуваного нею увесь цей час транспортного засобу кардинально змінила власну позицію та подала нову оцінку, до якої слід ставитись критично, адже остання проводилась на замовлення відповідачки та після трирічної одноосібної експлуатації нею автомобіля, що могло знизити вартість автомобіля з огляду на час експлуатації, а також через умисну поведінку відповідачки, яка могла його пред`явити у будь-якому, у тому числі умисно неналежному, стані.

Наголошував, що ОСОБА_1 подала до апеляційної скарги докази з пропуском всіх можливих строків і не просила їх навіть поновити, що є порушенням Законодавства України.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.09.2024 ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить додаткове рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 .

В обгрунтування апеляційної скарги вказувала, що дана заява взагалі не підлягала задоволенню, оскільки не було заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу до судових дебатів, її не було повідомлено про наявність такої заяви, тому вона було позбавлена можливості перевірити розрахунок, наданий ОСОБА_2 та навести свої доводи, оскільки вважає стягнуту суму витрат несправедливою.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу на рішення суду слід залишити без задоволення, а на додаткове рішення - задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

З матеріалів справи вбачається, в період часу з 21.06.2014 по 02.06.2020 сторони перебували у шлюбі (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 21 червня 2014 року, копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 02 червня 2020 року (т.1 а.с.22-23)).

Під час шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність автомобіль «Toyota Avensis», д.н. НОМЕР_2 , сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 ». Автомобіль придбаний за кордоном на ім?я ОСОБА_1 , розмитнений та за нього сплачені всі платежі, що підтверджується інвойсом від 06.12.2018, митною декларацією № UA807190/2018/025851 від 28.12.2018, актом огляду транспортного засобу від 11.01.2019, сертифікатом відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу № UA.009.2849-19 від 05.01.2019 з додатком до нього, копією литовського техпаспорту серії Н № 504283, квитанцією про сплату митних платежів (т.1 а.с.24-31).

Відповідно до звіту про оцінку майна, виготовленого СОД ФОП ОСОБА_6 26.05.2021 року, за станом на 21.05.2021 року ринкова вартість транспортного засобу марки автомобіль «Toyota Avensis», д.н. НОМЕР_5 , складає 177 600 грн (т.1 а.с.32-57).

Як вбачається з ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 04 березня 2021 року у справі № 953/4845/20, н/п 1-кс/953/1575/21,

ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 17.01.2019 накладено арешт на автомобіль «Toyota Avensis», д.н. НОМЕР_2 , сірого кольору, 2005 року випуску, номер шасі « НОМЕР_1 » та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 18.10.2017, який належить UAB «BRISTELA», автомобіль поміщено на спеціальний майданчик для зберігання транспортних засобів. Ухвалою суду від 15.05.2019 року змінено місце зберігання автомобіля та передано його на відповідальне зберігання ОСОБА_1 до скасування арешту майна. В ході розгляду клопотання було встановлено, що СД ХРУП № 1 в Харківській області проводилося досудове розслідування у КП № 0000151 від 12.01.2019 за ст. 290 КК України. 09.02.2021 року кримінальне провадження закрито, на підставі ст.284 КПК України. З цих підстав, арешт з вказаного автомобіля та свідоцтва скасовано (т.1 а.с.113-115).

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що титульним власником автомобіля є ОСОБА_1 , автомобіль знаходиться у неї на зберіганні, що не заперечувала сама відповідачка.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

У постанові ВП ВС від 05 квітня 2023 року (справа № 911/1278/20) викладені такі висновки щодо моменту виникнення права власності на транспортний засіб (автомобіль).

«7.10. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України). На відміну від нерухомого майна, ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (частина четверта статті 334 ЦК України).

7.11. Відповідно до статті 34 Закону № 3353-XII державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Отже, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі загальних положень ЦК України про перехід права власності за договором, спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону № 3353-XII та прийнятих на його виконання нормативних актів відповідних органів, що регламентують порядок державної реєстрації окремих видів транспортних засобів.

7.12.Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України № 8 від 06 січня 2010 року затверджено Порядок відомчої реєстрації та ведення обліку великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів. Відомчу реєстрацію та облік транспортних засобів, що не підлягають експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування, зокрема великотоннажних транспортних засобів та інших технологічних транспортних засобів, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони праці - Державна служба України з питань праці в особі його територіальних органів (пункт 1 Порядку). Юридичні і фізичні особи, інші особи, які є власниками технологічних транспортних засобів чи використовують їх на законних підставах, або уповноважені ними особи (власники) зобов`язані зареєструвати зазначені транспортні засоби протягом 10 днів після придбання або виникнення інших законних прав на їх використання, у тому числі у разі тимчасового ввезення на територію України. У такий же строк власники зобов`язані перереєструвати технологічні транспортні засоби у разі настання обставин, у зв`язку з якими виникла потреба у внесенні змін у реєстраційні документи (пункт 6 Порядку № 8). Технологічний транспортний засіб, що належить юридичній особі, реєструється за місцем реєстрації органу управління юридичної особи. Допускається реєстрація технологічного транспорту за місцем його експлуатації, у тому числі того, що перебуває у постійному користуванні або оренді юридичної чи фізичної особи (пункт 7 Порядку № 8). Експлуатація незареєстрованих технологічних транспортних засобів забороняється (пункт 8 Порядку № 8).

7.13.Отже, як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статтей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.»

Судом першої інстанції встановлено і визнається учасниками, що спірний автомобіль придбаний за кордоном, розмитнений зі сплатою передбачених законодавством необхдіних платежів. У матеріалах справи відсутній письмовий договір купівлі-продажу спірного автомобіля, який би містив умову про набуття права власності на нього після його державної реєстрації в Україні, тому є обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що сторони набули у власність спірний автомобіль, попри відсутність його державної реєстрації у зв?язку із виявленими недоліками ідентифікаційного номера двигуна.

У постанові ВП ВС від 8 лютого 2022 року (справа № 209/3085/20) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«50. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

….

59. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.»

У межах розгляду цієї справи обидві сторони наполягали на отриманні грошової компенсації вартості належної їм частки у праві спільної сумісної власності (автомобіль).

Доводи апеляційної скарги полягають виключно у незгоді ОСОБА_1 із розміром грошової компенсації, тобто по суті із визначеною (прийнятою) судом вартістю автомобіля.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 у підтвердження вартості спірного автомобіля подав суду звіт про оцінку майна (т.1 а.с.33-56), яким вартість автмобіля за станом на 26 травня 2021 року визначена у розмірі 177 600 грн.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 посилалася саме на вартість автомобіля, про яку заявлено у первісному позові (т.1 а.с.83-88).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 , яка приймала участь у судових засіданнях, повідомлялася належним чином про дату і час судових засідань, подавала суду додаткові письмові пояснення (т.1 а.с.242-244), не ставила під сумнів достовірність даних, визначених у звіті про оцінку майна від 26 травня 2021 року.

Незгода із визначеною вартістю автомобіля висловлена ОСОБА_1 тільки в апеляційній скарзі, яка не містить посилань на обставини, які перешкоджали їй заперечувати визначену у первісному позові вартість автомобіля та подати суду свої докази на спростування правильності висновків, які викладені у звіті про оцінку майна, тому відповідно до приписів ст.367 ЦПК України в апеляційного суду відсутні підстави для прийняття і дослідження нового доказу.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Доводи апеляційної скарги з урахуванням практики Європейського суду з прав людини у питанні застосування і тлумачення п.1 статті 6 Конвенції (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) не потребують детальної оцінки з урахуванням характеру спору, наданих у справу доказів, встановлених фактичних обставин та правових позицій сторін спору.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про ухвалення у справі додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрунтованості вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Одним із доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду є твердження ОСОБА_1 про те, що її не було повідомлено про надходження заяви ОСОБА_2 та про день і час судового засідання з розгляду його заяви про відшкодування витрат на правову допомогу.

Отже, апеляційний суд зобов`язаний перевірити цю обставину, а в разі її підтвердження - скасувати оскаржуване рішення й ухвалити нове.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами(пункти 1, 3, 6).

До основних принципів цивільного судочинства, зокрема, належать гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, змагальність сторін, диспозитивність (п. п. 3 5 ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Реалізація цих принципів можлива за умови, що учасникам справи фактично забезпечено право на участь у судовому засіданні, за виключенням випадків коли відповідно до закону суд розглядає справу у письмовому провадженні.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Будь-який учасник справи має право брати участь у судовому засіданні, якщо інше не визначено законом (п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.

Частинами 1 - 5 ст.130 ЦПК України передбачено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 у пунктах 7.31 - 7.33, 73.5 викладено висновки щодо застосування норм ст. 246, ст. 270 ЦПК України, а сам:

«7.31.Отже, у процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України(частини другої статті 221 ГПК України), які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

7.32.Отже, положення частини четвертої статті 270 ЦПК України (частини четвертої 244 ГПК України) про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України(частини другої статті 221 ГПК України) чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

7.33.Також при розгляді цієї заяви суд повинен забезпечити сторонам дотримання принципів змагальності, рівності в судочинстві, реалізацію права сторони «бути вислуханою» як передумови того, що вона була «почута», що є складовою права на справедливий суд (рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України», заява №4909/04 від 10 лютого 2010 року) […]

7.35.У випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, а подає такі докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то правила щодо реалізації учасниками справи їх права на участь в судовому засіданні з розгляду заяви про розподіл судових витрат згідно з частиною четвертою статті 244 ГПК України (частина четверта статті 270 ЦПК України) є спеціальними та повинні застосовуватися системно з приписами частини другої статті 221 ГПК України (частини другої статті 246 ЦПК України), яка визначає обов`язок суду призначити судове засідання відповідно до процедури розгляду справи яка була визначена судом для розгляду справи в цілому (загального, спрощеного чи письмового провадження)».

Всупереч нормам ч. 2, ч. 3 ст. 246, ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд першої інстанції ухвалу про призначення судового засідання по розгляду заяви представника позивача про розподіл витрат на професійну правничу допомогу не постановив, судове засідання заздалегідь не призначив, не повідомив про розгляд цього питання відповідачку та її представника, чим порушивши принципи відкритості та змагальності судового процесу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26.05.1988, заява № 10563/83, пп. 24 - 33); право на ефективну участь(T. та V. проти Сполученого Королівства,16.12.1999, заява № 24724/94; 24888/94, пп. 83 - 89).

Крім того, Європейський суд з прав людини зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів(DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10. 2010).

Стаття 6 Конвенції головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами(Каралевічус проти Литви (Karaleviиius v. Lithuania), 6 червня 2002 р., номер заяви 53254/99).

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, місцевий суд не дотримався вказаних норм цивільного процесуального законодавства, допустив порушення процесуальних гарантій дотримання прав ОСОБА_1 , яке є обов`язковою підставою для скасування додаткового рішення суду й ухвалення нового судового рішення (п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просив при розгляді справи по суті вирішити питання про розподіл судових витрат та одночасно зазначив, що докази реальності понесення вказаних витрат будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення по справі. (т.1 а.с.12)

07 серпня 2024 року судом ухвалено у справі судове рішення по суті спору (т.1 а.с.249 - 251)

12 серпня 2024 року ОСОБА_2 подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення ( т.2 а.с.1-3)

Заяву ОСОБА_2 подано у строки, визначені ч.8 ст.141 ЦПК України.

У заяві ОСОБА_2 просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь витрати, понесені ним на правничу допомогу у розмірі 22 000 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сталою судовою практикою Верховного Суду сформована правова позиція про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа №554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц), від 15 квітня 2020 року (справа № 199/3939/18-ц), від 09 червня 2020 року (справа № 466/9758/16-ц).

Отже, сторона по справі у підтвердження понесених витрат на правничу допомогу має надати суду в обов`язковому порядку документ, що посвідчує сплату коштів за надані послуги.

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: копію договору № 21/05/2021 про надання правничої допомоги від 21.05.2021 (т.2 а.с.5); детальний опис робіт (наданих послуг) (т.2 а.с.4); копію акту виконаних робіт (т.2 а.с.6); копію ордера адвоката Колісниченка А.С. (т.2 а.с.7).

Разом з тим, слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, як вбачається з акту виконаних робіт (т.2 а.с.6), адвокатом Колісниченком А.С. надано ОСОБА_4 наступні послуги:

консультування у зв?язку з майбутнім позовом, аналіз та вивчення наданих документів, складання позовної заяви, формування додатків до неї та подача позову до суду, а у раз необхідності - усунення недоліків поданої позовної заяви, участь у двох судових засіданнях (незалежно від того чи вони будуть відкладені), а саме 22.09.2021; 22.11.2021 послуга оцінена у 10 000 грн;

складання відповіді на відзив на основний позов - послуга оцінена у 2000 грн;

складання заяви про відкладення розгляду справи - послуга оцінена у 500 грн;

складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи та подання її до суду, ознайомлення з матеріалами справи в приміщенні суду шляхом фотографування матеріалів справи, ознайомлення з матеріалами справи фактичне (інтелектуальне) - послуга оцінена у 2 500 грн;

складання письмових пояснень щодо зустрічної позовної заяви по справі - послуга оцінена у 3 000 грн;

складання заяви про відкладення розгляду справи - послуга оцінена у 500 грн;

складання заяви про розгляд справи за відсутності - послуга оцінена у 500 грн;

участь в судових засіданнях по справі 31.10.2023; 14.03.2024; 14.05.2024; - послуга оцінена у 3 000 грн.

Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу з врахуванням складності справи в сумі 22 000 грн в суді першої інстанції є розумним та співмірним із складністю справи; виконаними роботами (наданими послугами; часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих послуг та виконаних робіт.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000 грн.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07 серпня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07 серпня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04 вересня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про розподіл судових витрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 22 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2024 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов