ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2599/24 Номер провадження 22-ц/814/3515/24Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 серпня 2024 року (час ухвалення судового рішення не зазначеий; дата виготовлення повного текста судового рішення 28 серпня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної Поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на її користь моральну шкоду у розммірі 10 310 942 грн.

Заявлені вимоги мотивовані такими обставинами.

02 травня 2019 року на позивачку здійснено напад невідомою особою із застосуванням фізичної сили та погрозами на її адресу та її сім`ю. За фактом нападу 03 травня 2019 слідчим відділенням ВП №1 Полтавського ВПГУНП в Полтавській області відкрито кримінальне провадження № 0001086 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. За станом на 12.03.2024 повідомлення про підозру жодній особі не оголошено, слідчі дії, необхідні для встановлення істини по справі не проведені. Ухвалами слідчих суддів неодноразово задовольнялися скарги позивачки на бездіяльність слідчого, що свідчить про неякісне, неповне дослідження обставин кримінального провадження під час здійснення досудового розслідування. Ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м.Полтави задоволено скарги на постанови слідчого та дізнавача про закриття кримінального провадження та направлено матеріали кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування, визнано протиправною бездіяльність посадових осіб ВП № 1 Полтавського РУП ГУ НП у Полтавській області щодо тривалого досудового розслідування кримінального провадження та нездійснення необхідних і достатніх дій для закінчення досудового розслідування протягом розумного строку, порушення розумних строків досудового розслідування. В матеріалах провадження маються численні вказівки щодо проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, однак відсутні відомості, які саме дії було вчинено слідчим на виконання наданих вказівок, та інформація чи взагалі якісь слідчі дії проводилися для встановлення причетних осіб до вчинення кримінального правопорушення. Наведені факти у сукупності свідчать про системне неналежне досудове розслідування кримінального провадження № 0001086 від 03.05.2019 року та порушення розумних строків досудового розслідування.

Довгострокове досудове розслідування кримінального провадження спричинило душевні страждання внаслідок відчуття постійної тривоги. Заподіяну моральну шкоду зі сторони відділу поліції № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, як структурного підрозділу Головного управління Національної поліції в Полтавській області, відповідача по справі, позивачка оцінює у розмірі 10 310 942 гривень, що виражено у психо-емоційного перенавантаженнях, стресах, зміною місця проживання, адже Держава Україна є небезпечною країною, що є додатковими життєвими труднощами.

Рішенням рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на нормативні акти, якими врегульовані спірні правовідносини, і судову практику, у тому числі практику ЄСПЛ, стверджується, що суд першої інстанції не дав належної оцінки змісту судових рішень, якими встановлені факти незаконної бездіяльності працівників поліції у межах кримінального провадження, що потягло довготривале і, практично, безрезультатне розслідування справи, а це згідно практики ЄСПЛ є достатньою підставою для висновку про наявність шкоди у потерпілої особи.

Суд ухилився від оцінки фактів невиконання слідчими органів поліції указівок слідчих суддів і прокурора у межах кримінального провадження.

Наголошуєься, що правоохоронні органи проігнорували численні звернення позивачки про вжитття заходів для всебічного, повного, у межах розумного строку розслідування справи.

У відзиві ОСОБА_2 , представник Головного управління Національної Поліції в Полтавській області, посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін.

Стверджується, що позивачка в апеляційній скарзі не навела жодних нових аргументів стосовно завдання їй моральної шкоди працівниками ГУНП.

Підкреслюється, що саме у зв`язку з відсутністю сприяння позивачки як заявниці працівникам поліції не вдалося встановити факт протиправних діянь відносно неї, адже вона ігнорувала письмові виклики, телефонні запрошення і відмовилася сприяти розслідуванню, що унеможливило встновилення фактичних обставин.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що в провадженні ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області перебуває кримінальне провадження № 0001086 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15.07.2020р. справа № 552/2541/19 (провадження № 1-кс/552/1106/20) скасовано постанову слідчого ВП № 1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області від 22.06.2019 про закриття кримінального провадження № 0001086 від 03.05.2019 (том.1 а.с.172).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що слідчі дії, необхідні для встановлення об`єктивної істини та повної перевірки доводів заявниці, проведені не були; не була належним чином проведена судово-медична експертиза потерпілої у зв`язку із своєчасним ненаданням слідчим необхідної документації; не було вчинено жодних дій для встановлення імовірних свідків подій, встановлені свідки не допитувалися; не здіснені процесуальні дії для встановлення особи, що вчинила протиправні дії, за наявості особи, на яку вказує потерпіла.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13.05.2021р. справа № 552/2541/19 (провадження № 1-кс/552/558/21) скасовано постанову дізнавача ВП №1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області від 27.01.2021 про закриття кримінального провадження № 0001086 від 03.05.2019 (том 1 а.с.175).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що судово-медична експертиза у справі не завершена у зв`язку з відсутністю необхідної медичної документації, проте матеріали справи не містять даних, що потеріпла була обізнана про необхідність надати медичну документацію; необхідні дії для встановлення об`єктивної істини та всебічної перевірки доводів заявниці не проведені, зокрема матеріали справи не містять результатів відпрацювання прилеглої до місця вчинення правопорушення території, не встановлено та недопитано імовірних свідкі події.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 08.09.2021р. справа № 552/2541/19 (провадження № 1-кс/552/1377/21) визнано протиправною бездіяльність посадових осіб ВП № 1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області щодо тривалого досудового розслідування кримінального провадження №0001086 від 03.05.2019 про вчинення кримінального правопорушенняпередбаченого ч.1 ст.125 КК України та не здійснення необхідних та достатніх дій для закінчення досудового розслідування протягом розумного строку та порушення розумних строків досудового розслідування (том. 1 а.с.173).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що у період з травня 2021року дізнавачем ВП №1 проведено ряд слідчих дій, але при цьому відпрацювання прилеглої до місця вчинення правопорушення території, встановлення та допит ймовірних свідків події належним чином не проведено (окрім надання рапортів), не отримана інформація LAC та CID по відповідній території, та інформація по власнику номеру телефону, з якого лунали погрози фізичної розправи.

Отже, ухвала слідчого судді від 13.05.2021 не виконана належним чином, та порушено розумні строки досудового розслідування.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 18.02.2022 справа № 552/2541/19 (провадження №1-кс/552/85/22) визнано протиправною бездіяльність посадових осіб ВП №1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області щодо тривалого досудового розслідування кримінального провадження №0001086 від 03.05.2019 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України та не здійснення необхідних та достатніх дій для закінчення досудового розслідування протягом розумного строку та порушення розумних строків досудового розслідування (том 1 а.с.166).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що в період з вересня 2021 року дізнавачем ВП №1 проведено ряд слідчих дій, в тому числі допитаний свідок ОСОБА_3 , отримана інформація з колишнього місця роботи заявниці - ПНВК «Паросток», проведена додаткова судова-медична експертиза потерпілої (на підставі медичної документації).

Але при цьому, вказівки, надані в кримінальному провадженні в порядку ст. 39-1 КПК України УД Національно Поліції України, належним чином не виконані (зі строком виконання до 28.12.2021), зокрема не встановлено місце перебування та не допитано ОСОБА_4 на причетність до правопорушення, не проведено слідчий експеримент за участі потерпілої та не проведено її додатковий допит, хоча орган дізнання з об`єктивних причин не може здійснити зазначені слідчі дії, оскільки потерпіла з 2019 року перебуває за межами України та згідно її скарг та звернень найближчим часом не планує повертатись у зв`язку із загрозою її життю.

Крім того, органу дізнання ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави 05.11.2021 було надано тимчасовий доступ до інформації про зв`язок кінцевих обладнань споживачів телекомунікаційних послуг за місцем отримання потерпілою тілесних ушкоджень, але зазначений доступ належним чином не було реалізовано і інформація LAC та CID по відповідній території на даного часу не отримана, також жодних дій на встановлення власника номеру телефону, з якого лунали погрози фізичної розправи, не вчинено. При цьому, про необхідність проведення зазначених дій неодноразово наголошувалось в ухвалах слідчого суді, а саме від 13.05.2021 та 08.09.2021.

Отже, ухвали слідчого судді не виконані належним чином та порушено розумні строки досудового розслідування.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19.08.2022 справа № 552/2541/19 (провадження №1-кс/552/85/22) визнана протиправною бездіяльність дізнавача ВП №1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області щодо тривалого досудового розслідування кримінального провадження № 0001086 від 03.05.2019 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та не здійснення необхідних та достатніх дій для закінчення досудового розслідування протягом розумного строку та порушення розумних строків досудового розслідування.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що дії, зазначені в ухвалі слідчого судді від 18.02.2022 та в вказівках прокурора Полтавської окружної прокуратури Полтавської області від 20.04.2022, не виконані, зокрема, не допитано ОСОБА_4 на причетність до правопорушення, не проведено слідчий експеримент за участі потерпілої та не проведено її додатковий допит, не отримана інформація LAC та CID по відповідній території, також не вжито заходів на встановлення власника номеру телефону, з якого лунали погрози фізичної розправи потерпілій.

Отже, ухвали слідчого судді не виконані належним чином та порушено розумні строки досудового розслідування.

Постановою Верховного Суду від 22 червня 2023 року (справа № 552/5408/22, провадження № 51-1585км23) касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2022 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначеним судовим рішенням встановлено таке.

«З матеріалів судового провадження за клопотанням прокурора про закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України вбачається, що належного та повного проведення досудового розслідування у справі не було здійснено.

Так, ОСОБА_6 , як у касаційній скарзі, так і в судах попередніх інстанцій наголошувала про неодноразове скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження № 0001086, невжиття належних заходів, не проведення ряду слідчих дій для встановлення всіх обставин та особи причетної до нанесення їй тілесного ушкодження. При цьому не встановлено місцеперебування та не допитано ОСОБА_9 на причетність до правопорушення.

Однак, як вбачається з ухвали Київського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2022 року, вирішуючи питання про закриття кримінального провадження за п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, відповідної оцінки щодо виконання/невиконання вказівок та вжиття/невжиття належних заходів для встановлення причетних до вчинення кримінального проступку осіб судом надано не було.

При цьому, ухвалами слідчих суддів неодноразово було задоволено скарги ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого, що не свідчить про якісне, повне і всебічне дослідження обставин кримінального провадження під час здійснення досудового розслідування. Так, ухвалами слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 15 липня 2020 року та 13 травня 2021 року задоволено скарги ОСОБА_6 на постанови слідчого та дізнавача про закриття кримінального провадження та направлено матеріали кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування.

08 вересня 2021 року та 18 лютого 2022 року ухвалами слідчого судді Київського районного суду м. Полтави визнано протиправною бездіяльність посадових осіб ВП № 1 Полтавського РУП ГУ НП у Полтавській області щодо тривалого досудового розслідування кримінального провадження та не здійснення необхідних та достатніх дій для закінчення досудового розслідування протягом розумного строку та порушення розумних строків досудового розслідування.

Зміст оскарженого в касаційному порядку рішення суду першої інстанції свідчить, що, вирішуючи питання про закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, місцевий суд не надав належної оцінки доводам ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення щодо неї особою, місцезнаходження якої не встановлено органом досудового розслідування, недотримання органом досудового розслідування вимог кримінального процесуального закону щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження усіх обставин кримінального провадження.

Колегія суддів, звертає увагу, що під час вирішення питання про закриття кримінального провадження, має враховувати чи дотримано органом досудового розслідування вимоги кримінального процесуального закону щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження усіх обставин кримінального провадження, що є необхідною умовою належного вирішення завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК України). При цьому, в провадженні, де потерпіла вказує на особу як таку, що вчинила кримінальне правопорушення щодо неї, орган досудового розслідування за результатами всебічного, повного і неупередженого дослідження усіх обставин кримінального провадження, має вирішити питання про наявність чи відсутність події кримінального правопорушення, а за її встановлення - про наявність або відсутність ознак кримінального правопорушення в діянні конкретної особи, про достатність доказів для доведення винуватості особи в суді, про наявність/відсутність підстав до звільнення від кримінальної відповідальності конкретної особи.

У свою чергу, апеляційний суд зазначені вище порушення не усунув, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 належним чином не перевірив, внаслідок чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.»

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року справа № 552/5408/22 (провадження 11-кп/814/1153/24) апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2023 року скасовано. Постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Полтавської окружної прокуратури Петруні В.С. про закриття кримінального провадження (внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 травня 2019 року за №0001086), на підставі пункту 3-1 частини 1 статті 284 КПК України, а саме, у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила кримінальний проступок, та закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 49 КК України відмовлено. Матеріали провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 травня 2019 року за №0001086, повернуто органу досудового розслідування (том 1 а.с. 38-40).

Зазначеним судовим рішенням встановлено таке.

«У 2019-2022 роках у цьому провадженні було допитано потерпілу, двох свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які не були очевидцями події, призначено експертизу та змінено кваліфікацію з частини 1 статті 125 КК України на частину 2 статті 125 КК України.

Станом на 25 серпня 2022 року сторона обвинувачення дійшла висновку, що за результатами проведених слідчих дій, недостатньо доказів, які б вказували на причетність конкретної особи до вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_7 .

З матеріалів кримінального провадження №0001086 вбачається, що слідчим неодноразово, виносилися постанови про закриття кримінального провадження, які скасовувалися судом, а матеріали кримінального провадження направлені для проведення подальшого досудового розслідування.

В матеріалах провадження маються численні вказівки щодо проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, однак відсутні відомості, які саме дії було вчинено слідчим на виконання наданих вказівок, та інформація чи взагалі якісь слідчі дії проводилися для встановлення причетних осіб до вчинення кримінального правопорушення.

Останні вказівки прокурора у кримінальному провадженні було надано 20 квітня 2022 року під час скасування постанови дізнавача про закриття кримінального провадження від 05 квітня 2022 року.

У вище зазначених вказівках по кримінальному провадженню № 0001086 орган досудового розслідування було зобов`язано: допитати потерпілу та провести з нею слідчий експеримент; встановити місцезнаходження та допитати особу, на яку вказує потерпіла, як на особу, що вчинила кримінальне правопорушення щодо неї; провести тимчасовий доступ до речей та документів, а саме транспортнотелекомунікаційних послуг за місцем вчинення відносно потерпілої кримінального правопорушення; виконати вказівки зазначені в ухвалі Київського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2022 року, які на час винесення постанови прокурора про скасування постанови дізнавача про закриття кримінального провадження були не виконаними.

Також слід звернути увагу, що органом досудового розслідування не були допитані свідки, про яких потерпіла вказувала, як про очевидців події.

Матеріали кримінального провадження не містять інформації про виконання вище зазначених вказівок прокурора чи проведення будь-яких слідчо-розшукових дій для встановлення осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення.

Поряд з цим, після надання вказівок у кримінальному провадженні № 0001086 прокурор, в порушення статті 36 КПК України, не виконав покладені на нього обов`язки, та 25 серпня 2022 року звернувся з клопотанням до суду про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що 08 вересня 2021 року та 18 лютого 2022 року ухвалами слідчого судді Київського районного суду м. Полтави було визнано протиправною бездіяльність посадових осіб ВП № 1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області щодо тривалого досудового розслідування кримінального провадження та нездійснення необхідних і достатніх дій для закінчення досудового розслідування протягом розумного строку, та порушення розумних строків досудового розслідування.

Вказане унеможливлює надати обґрунтовану оцінку того, чи було здійснено слідчим належних заходів по збиранню та дослідженню доказів у порядку, визначеному статтями 91-94 КПК України, чи проведено в достатньому обсязі слідчі дії, а отже, чи є обґрунтованим клопотання прокурора про закриття кримінального провадження.

Про вказані обставини також було зазначено Верховним Судом у постанові від 22 червня 2023 року при перегляді у касаційному порядку ухвал суду першої та апеляційної інстанцій щодо закриття даного провадження.

…

Апеляційний суд також звертає увагу на доводи потерпілої, яка наполягала на тому, що кримінальне правопорушення щодо неї вчинила певна особа та під час досудового розслідування не здійснено всебічного, повного і неупередженого дослідження усіх обставин кримінального провадження та на помилку місцевого суду, внаслідок чого останній ухвалив рішення, яке не відповідає положенням статті 370 КПК України.

Суд касаційної інстанції неодноразово зазначав, що в провадженні, де потерпілий вказує на конкретну особу, як на таку, що вчинила кримінальне правопорушення щодо нього, орган досудового розслідування за результатами всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження має вирішити питання про наявність чи відсутність події кримінального правопорушення, а за її встановлення - про наявність або відсутність ознак кримінального правопорушення в діянні конкретної особи, про достатність доказів для доведення винуватості конкретної особи в суді, про наявність/відсутність підстав до звільнення від кримінальної відповідальності конкретної особи.

Поряд із цим, наявні у матеріалах провадження докази свідчать лише про те, що органу досудового розслідування не вдалось встановити саме місцезнаходження цієї особи, на яку вказує потерпіла, як на особу, яка вчинила відносно неї злочин.

Жодних дієвих заходів, спрямованих на її розшук, і в подальшому - на допит, вжито не було.»

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди неправомірними діями працівників поліції та не довела наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів.

Позивачка не довела, що внаслідок неналежного досудового розслідування кримінального провадження настали негативні наслідки. Права та інтереси позивачки були поновлені ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м. Полтави та ухвалою Полтавського апеляційного суду, що може вважатися достатньою справедливою сатисфакцією за обставин цієї справи.

Позивачка не довела, що внаслідок тривалого досудового розслідування їй спричинено душевні страждання, втрати немайнового характеру в зазначеному у позовній заяві розмірі, що є однією із складових елементів для відшкодування моральної шкоди.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Згідно ч.1 та 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно ч.4 та 5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам закону рішення суду пршої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 1 Конвенції про замхист прав людимни і основополомжних свобомд Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення від 09 квітня 2009 року у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine), заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France), заява № 25444/94; рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2024 року справа № 607/7296/22

викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«61. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

62. Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні викладені також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19, від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17, від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22, від 07 червня 2023 року у справі № 335/8532/21, від 04 жовтня 2023 року у справі № 607/11835/22.

63. Встановивши, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється вже більше 8 років, однак заявнику не було надано статус потерпілого, судово-економічну експертизу призначено лише через 7 років з дати внесення відомостей до ЄРДР, не вчинено належних та ефективних дій з метою забезпечення швидкого та неупередженого розслідування, а постанови про закриття кримінального провадження неодноразово скасовувалися слідчим суддею, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок неефективної діяльності органу досудового розслідування.»

У межах розгляду цієї справи судовими рішеннями ухвалами слідчих суддів, постановою Верховного Суду, ухвалою Полтавського апеляційного суду, встановлено, що слідство (досудове розслідування) за заявою позивачки проведено (проводитсья до сих пір) неефективно, з порушенням розумних строків, ці обставини додатковому доказуванню у цій справі не підлягають. Судові рішення у кримінальному провадженні не містять висновків про те, що тривалість розслідування, його неефективність була спровокована та/або стала наслідком певних умисних дій чи бездіяльності самої позивачки, як про це стверджує відповідач - Головне управління Національної Поліції в Полтавській області; не надано таких доказів і при розгляді цієї справи.

Отже, надмірна (невиправдана) тривалість досудового розслідування майже чотири роки, без будь яких результатів, неодноразове незаконне закриття кримінального провадження, вочевидь призвели до моральних страждань позивачки, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю регулярних звернень до органів досудового розслідування, оскарження їхніх рішень та бездіяльності, що безумовно змінило звичайний уклад життя.

З огляду на наведене слід визнати доведеним факт завдання позивачці моральної шкоди тривалим (понад розумні строки) і неефективним (безрезультатним) досудовим розслідуванням.

Вирішуючи питання стосовно адекватного розміру відшкодування, апеляційний суд керується таким.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

Апеляційний суд враховує тривалість неналежного розслідування справи (чотири роки), характер і тяжкість неправомірних дій, щодо яких ведеться розслідування, де позивачка є потерпілою, характер негативного впливу на позивачку стан невизначеності, відсутність об`єктивних даних про те, що негативні емоції позивачки досягли такого рівня страждання або приниження, що суттєво змінило особисте або суспільне життя позивачки.

Позивачка не зазначила обставини, які б впливали на формування розміру грошового відшкодування завданих їй моральних втрат або обґрунтування суми, необхідної їй для відновлення свого стану.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Таким чином, виходячи із наданих позивачкою доказів, засад розумності, виваженості і справедливості, враховуючи встановлені обставини цієї справи, глибину моральних страждань, апеляційний суд приходить до висновку, що адекватною сумою відшкодування моральної шкоди є 5 0000 грн.

Отже, ріщення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 серпня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02 грудня 2024 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов