Справа № 463/2465/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/34/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Гаталяка М.Я., позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Пастернак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мазур Ольга Іванівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаняк Світлана Степанівна про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним заповіту як розпорядження на випадок смерті, складеного ОСОБА_3 , зареєстрованого у спадковому реєстрі за №55959497, номер бланку ВВТ 571554, реєстровий №246 від 9 квітня 2014 року, та посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу.

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років померла його мати ОСОБА_3 . До складу спадщини ввійшли всі права та обов`язки ОСОБА_3 , а саме майнові права на майно, яке належало їй на праві власності: житловий будинок який знаходиться у АДРЕСА_1 . Вказує, що на початку 2014 року у спадкодавиці загострились захворювання, які вимагали постійного догляду, яким займався позивач. Спадкодавиця хворіла на ішемічну хворобу серця, кардіосклероз, церебральний атеросклероз, атеросклетичний кардіосклероз, шийний атеросклероз (остеохондроз). Внаслідок даних захворювань та похилого віку спадкодавиця мала часті головокружіння, запаморочення, забувала де вона знаходиться і що робить в даний момент, мала загальне погане самопочуття, млявість, такий стан спадкодавці 9 квітня 2014 року можуть підтвердити свідки. В цей час на початку 2014 року священнослужителі о. ОСОБА_4 та о. ОСОБА_5 звернулись до позивача із проханням зареєструвати за його адресою неповнолітнього племінника ОСОБА_1 , у задоволенні прохання позивач відмовив, однак із довідки від 10 січня 2018 року з місця проживання про склад сім`ї і прописки дізнався про те, що 17 квітня 2014 року за вказаною адресою крім спадкодавиці був зареєстрований також відповідач. Крім того стверджує, що 2014 року ОСОБА_1 та священнослужителі о. ОСОБА_4 та о. ОСОБА_5 на зустрічі у них у Родинному домі «Покрова», вчиняли тиск на матір позивача з метою відмови від вимог повернути зниклі з дому спадкодавиці цінності. Вказує, що спадкодавиця була набожною віруючою особою, а тому настанови священнослужителів вважала необхідними для виконання. Позивач вважає, що саме останні змусили померлу скласти заповіт на ОСОБА_1 вихованця Родинного дому «Покрова». Зазначає, що у позивача є підстави вважати, що під час вчинення та посвідчення правочину, а саме заповіту від 9 квітня 2014 року як розпорядження ОСОБА_3 на випадок її смерті не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати внутрішній волі. При особистих розмовах мати позивача всі роки казала, що написала на позивача заповіт і будинок має бути його, оскільки тільки позивач постійно жив у ньому, його утримував, постійно жив із матір`ю і доглядав за нею. В 2014 році скориставшись станом матері позивача, яка не усвідомлювала значення своїх дій о. ОСОБА_4 та о. ОСОБА_5 вчинили примус на неї, внаслідок чого з`явився ще один заповіт, про який позивач дізнався із витягу зі спадкового реєстру 20 березня 2018 року, згідно з яким було знайдено інформацію про чинний заповіт, зареєстрований у спадковому реєстрі за №3408754, номер бланку НА 0631111, реєстровий №1-3604 від 29 липня 1997 року та про чинний заповіт, зареєстрований у спадковому реєстрі за №55959497, номер бланку ВВТ 571554, реєстровий №246 від 9 квітня 2014 року. Відтак на підставі ст. 225 ЦК України просить визнати вказаний заповіт недійсним як такий, що вчинений особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій. Щодо попереднього розміру судових витрат вказав, що такий складається з судового збору.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мазур Ольга Іванівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаняк Світлана Степанівна про визнання заповіту недійсним задоволено.

Визнано недійсним заповіт, як розпорядження на випадок смерті, складений ОСОБА_3 9 квітня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Косаняк Світланою Степанівною за реєстровим №246, номер бланку ВВТ 571554, зареєстрований у спадковому реєстрі за №55959497.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок судових витрат (судового збору).

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним, оскільки суд не дав належної оцінки доказам, не взяв до уваги свідчення відповідача та його свідків.

Зазначає, що судом було визнано експертизу №12к від 05 червня 2021 року необґрунтованою та такою, що суперечить іншим матеріалам справи.

Тому, повторна експертиза повинна була врахувати усі зауваження, які були у суду до первинної експертизи і усунути ці недоліки. Проте, повторна експертиза взагалі не врахувала зроблених судом зауважень.

З повторної експертизи №799 від 31.07.2023 року не вбачається, яку саме методику використовували експерти, які досліди проводили.

Звертає увагу суду на те, що ні у 2010 році ні у 2013 році, не проводилось жодних досліджень, не було здобуто морфологічного підтвердження цереброваскулярної хвороби у пацієнтки ОСОБА_3 .

Останні амбулаторні медичні записи перед посвідченням заповіту 9 квітня 2014 року вказують на те, що ОСОБА_3 не потребувала постійного чи непостійного стороннього догляду.

Суд не взяв до уваги порядок вчинення заповіту та його форму, яка свідчить про вільне волевиявлення ОСОБА_3 .

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Гаталяка М.Я. на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Пастернак О.О.на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 на момент складення заповіту 9 квітня 2014 року виявляла ознаки органічного психосиндрому вираженого ступеню внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що відповідно до частини першої статті 225 ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 19 липня 1960 року (т. 1 а.с. 8, 92), свідоцтвом про зміну прізвища ОСОБА_2 на ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 10 березня 1979 року (т. 1 а.с. 9, 93), свідоцтвом про розірвання шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 серії НОМЕР_3 від 12 червня 1990 року (т. 1 а.с. 10, 88), а також повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №8 від 19 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 91) та про розірвання шлюбу №6 від 19 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 89-90) щодо зміни прізвища ОСОБА_8 на ОСОБА_3 .

Сторонами не заперечується та обставина, що відповідач ОСОБА_1 є правнуком ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у м. Львові у віці 87 років, про що 13 грудня 2017 року складено відповідний актовий запис №923 та Личаківським районним у місті Львові відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 13 грудня 2017 року видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 7, 86).

19 грудня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мазур О.І. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , яка на день смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 84).

З матеріалів спадкової справи №19/2017 вбачається, що ще одним спадкоємцем до майна померлої ОСОБА_3 за законом першої черги була її донька ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 94-97), однак 19 грудня 2017 року остання подала приватному нотаріусу Львівського міського нотаріального округу Мазур О.І. заяву про відмову від прийняття спадщини (т. 1 а.с. 85).

При відкритті спадкової справи нотаріусом з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №50344108 від 19 грудня 2017 року було встановлено, що ОСОБА_3 складено два чинні заповіти 29 липня 1997 року заповіт посвідчений Четвертою львівською нотаріальною конторою на бланку НА 0631111, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1-3604, номер заповіту у спадковому реєстрі 3408754, та 9 квітня 2014 року заповіт посвідчений приватним нотаріусом Косаняк С.С. на бланку ВТТ 571554, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №246, номер заповіту у спадковому реєстрі 5595497 (т. 1 а.с. 98).

Так, у заповіті від 19 грудня 1997 року, посвідченому державним нотаріусом Четвертої львівської нотаріальної контори Долинською М.С., ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що належний їй на праві приватної власності на день її смерті житловий будинок зі всіма господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також присадибну земельну ділянку, що відноситься до нього, заповідає своєму синові ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 107).

Водночас, у заповіті від 29 квітня 2014 року, посвідченому приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С.С., ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що все майно належне їй за законом на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, заповідає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 103).

5 травня 2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мазур О.І. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 112).

3 травня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом про визнання заповіту, складеного на користь ОСОБА_1 , недійсним зазначаючи, що в момент посвідчення такого ОСОБА_3 за станом свого здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №12к від 5 червня 2021 року, складеного експертами 5-го судово-психіатричного відділення Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні - провідним експертом Маланчуком А.З., членом комісії ОСОБА_10 та доповідачем ОСОБА_11 за результатами посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , остання страждала хронічним, стійким психічним розладом у формі судинної деменції, який згідно представленої медичної документації був діагностований в неї у 2013 році; на момент укладення правочину 9 квітня 2014 року ОСОБА_6 також страждала на хронічний, стійкий психічний розлад у формі судинної деменції та не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а.с. 211-218).

У зв`язку з тим, що стороною відповідача було поставлено під сумнів вказаний вище висновок через наявність у такому ряду недоліків судом повторно було призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_6 .

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №779 від 31 липня 2023 року, складеного комісією експертів ДУ «ІПСПЕМН МОЗ України» - Шумом С.С. та ОСОБА_12 за результатами повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при укладенні правочину (заповіту) 9 квітня 2014 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виявляла ознаки органічного психосиндрому вираженого ступеню внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (F 07.9 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т. 4 а.с. 15-23).

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251,1252 цього Кодексу.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта №779 від 31 липня 2023 року, складеного комісією експертів ДУ «ІПСПЕМН МОЗ України» - Шумом С.С. та ОСОБА_12 за результатами повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при укладенні правочину (заповіту) 9 квітня 2014 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виявляла ознаки органічного психосиндрому вираженого ступеню внаслідок органічного ураження головного мозку судинного ґенезу (F 07.9 - згідно з Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) і за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Таким чином, матеріалами справи, показами свідків допитаних судом першої інстанції та висновком комісії експертів №779 від 31 липня 2023 року підтверджується що на момент вчинення заповіту 09.04.2014, ОСОБА_6 за психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Доводи апеляційної скарги, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 травня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.