Єдиний унікальний номер судової справи 487/905/24
Номер провадження 22-ц/812/1568/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

02 грудня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Травкіною В.Р.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Мілюченко Валентиною Анатоліївною, рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 14 серпня 2024 року, під головуванням судді Карташевої Т.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 19 листопада 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 серпня 2023 року.

В період шлюбу сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яку зареєстрували на ім`я відповідача.

Відповідно до чинного сімейного законодавства вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, проте станом на день звернення до суду між сторонами склалися неприязні стосунки та відповідач чинить перешкоди позивачу в доступі до житла і не дає йому можливості проживати у вищевказаній квартирі, чим порушує його права.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив вселити його у квартиру АДРЕСА_2 та зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою.

Відповідач ОСОБА_3 , діючи через свого представника - адвоката Мілюченко В.А., надала до районного суду відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначала, що у спірній квартирі ніхто не зареєстрований та не проживає, а за комунальні послуги сплачує вона. При цьому, ОСОБА_3 працює та проживає у АДРЕСА_3 буває нечасто, у своїх батьків, а тому в неї немає ані часу, ані можливості чинити позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Вказувала не те, що зі вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся лише після того, як вона звернулась до нього з позовом про усунення перешкод у користуванні спільним майном - житловим будинком АДРЕСА_4 .

Крім того, наразі у провадженні Заводського районного суду міста Миколаєва перебуває цивільна справа, в якій вирішується питання стосовно поділу спільного майна сторін, до складу якого, зокрема, входить і спірна квартира.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211 грн. 40 коп.

Судове рішення обґрунтовано тим, що сторони є співвласниками спірної квартири, та відповідно позивач, як співвласник такого майна, має право користуватися та розпоряджатися спірним майном, проте відповідач чинить йому перешкоди у користуванні майном, тому суд вважав, що наявні підстави для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд звернув увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі №334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі №759/23652/19.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , від імені якої діє представник - адвокат Мілюченко В.А., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження перешкоджання відповідачем позивачу у користуванні спільним нерухомим майном.

При цьому, відповідач вважала, що наявна у справі заява ОСОБА_1 про звернення до поліції від 05 лютого 2024 року, а також відповідь Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 06 березня 2024 року, є неналежним і недопустимим доказом, оскільки не підтверджують, що відповідач перешкоджає позивачу у користуванні спірною квартирою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого повторно, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2005 року (а.с.4)

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 серпня 2023 року у справі №487/2010/23 шлюб між сторонами розірвано (а.с.114-115).

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 травня 2015 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.7).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.5-6).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 ЦК України).

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження №14-325цс18) та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17. Судова практика щодо вирішення подібної категорії спорів є сталою та незмінною.

Отже, щодо майна, набутого за час шлюбу, діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя, водночас визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Положеннями ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні нерухомим майном, співвласниками якого вони є (протилежного не встановлено), чим порушує його законні права, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення є обґрунтованими.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі №397/355/22 (провадження №61-12938св23).

При цьому, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод, що спростовує доводи апеляційної скарги у частині не доведення ОСОБА_1 своїх позовних вимог.

Вказаних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 жовтня 2021 року у справі №759/23652/19, від 28 квітня 2022 року у справі №334/815/21, від 17 квітня 2024 року у справі №553/1602/21, від 17 липня 2024 року у справі №752/7267/21.

Доводи апеляційної скарги фактично, зводяться до незгоди відповідача з оцінкою судом першої інстанції доказів у справі, неправильним, на її думку, встановленням обставин справи та не містять посилань на неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Отже, доводи, наведені у апеляційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Мілюченко В.А., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Мілюченко Валентиною Анатоліївною, - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 09 грудня 2024 року