справа № 492/1419/15-ц
провадження № 2/492/2/24
РІШЕННЯ

Іменем України

04 грудня 2024 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді - Гусєвої Н.Д.,

при секретарі судового засідання - Гамурар І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачки про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування на 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 залишилося спадкове майно у вигляді 2/3 частки зазначеної квартири, які за життя належали померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину. Після смерті спадкодавця, позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_3 , який на випадок своєї смерті залишив заповіт на ім`я ОСОБА_1 , але отримати відповідне свідоцтво на зазначене майно не змогла через відсутність правовстановлюючого документу, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду з зазначеною позовною заявою.

ОСОБА_2 проти позову ОСОБА_1 заперечувала та звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, з урахування заяви про зміну предмета позову, просила визнати заповіт недійсним, визнати за нею право власності на частку спадкового майна, а також стягнути судові витрати, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який довозився дідом ОСОБА_2 . Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 . Разом з дідом, проживав її батько ОСОБА_4 , який був спадкоємцем першої черги. Після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізнався, що 27 вересня 2012 року ОСОБА_3 залишив заповіт на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Міцул О.В., який позивачка вважає недійсним, оскільки на момент складання заповіту ОСОБА_3 виповнилося 84 роки, з 1990 року він перебував під наглядом лікарів, в останній час у нього почастішали випадки не сприйняття дійсних подій, тому під час складання заповіту він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. ОСОБА_4 , який доводився батьком ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому не встиг за життя зареєструвати своє право власності на квартиру. Оскільки на момент смерті діда ОСОБА_3 був живий батько ОСОБА_4 , який був єдиним спадкоємцем та інвалідом третьої групи, обов`язкова частка у спадщині ОСОБА_4 становить частини власності ОСОБА_3 в їх спільній власності, а ОСОБА_1 може мати лише право тільки на 1/3 частку квартири.

До суду від представника відповідачки за зустрічним позовом надійшов відзив на заяву про зміну предмета позову, відповідно до якого представник відповідачки за зустрічним позовом зазначив, що позивачка за зустрічним позовом не надала суду доказів неможливості оформлення спадкового майна після смерті свого батька ОСОБА_4 та діда ОСОБА_3 , адже в неї є оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно, що надає їй можливість оформити документи на спадкове майно в позасудовому порядку. Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 не має оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, тому не може оформити право власності на спадкове майно у позасудовому порядку. Оскільки ОСОБА_2 може оформити право власності на спадкове майно в нотаріальній конторі, тому відсутній предмет спору. Крім того, після проведення судово-психіатричної експертизи стало відомо, що підстави, з яких ОСОБА_2 просила визнати заповіт недійсним, не підтвердилися, тому на момент пред`явлення зустрічного позову та заяви про зміну предмета зустрічного позову предмет спору відсутній.

Також, до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивачки за зустрічним позовом зазначив, що підставою для визнання заповіту недійсним було наявність у померлого ОСОБА_3 декількох захворювань, які могли б вплинути на його психічний стан, в тому числі під час підписання заповіту. Подати заяву про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті діда ОСОБА_3 позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 не мало сенсу, так як спосіб прийняття спадщини по заповіту є пріоритетним, тому остання подала до суду зустрічний позов, оскільки існують перешкоди для оформлення ОСОБА_2 спадкових прав у нотаріальному порядку.

Позивачка за первісним позовом, яка є відповідачкою за зустрічним позовом та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилися, але до суду від представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, вимоги первісного позову підтримав та просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Відповідачка за первісним позовом, яка є позивачкою за зустрічним позовом та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилися, але до суду від них надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Проти позовних вимог первісного позову заперечували та на задоволенні зустрічного позову наполягали.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що вважає, що первісний позов та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з питань, пов`язаних з правом особи на спадкування, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися положеннями ЦК України.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 , відповідачка за первісним позовом, яка є позивачкою за зустрічним позовом, народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 35). ОСОБА_4 , батько ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України № 1 від 22 січня 2014 року (т. 1 а. с. 38).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , відповідачці за первісним позовом, яка є позивачкою за зустрічним позовом, ОСОБА_4 доводився батьком, а ОСОБА_3 доводився дідом.

ОСОБА_4 був інвалідом третьої групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 23 липня 2013 року та отримував пенсію по інвалідності з 26 квітня 2005 року, що підтверджується довідками № 452 від 11 червня 2010 року, № 87 від 13 лютого 2015 року Управління Пенсійного Фонду України в Арцизькому районі Одеської області (т. 1 а. с. 40, т. 2 а. с. 78, 102, 139).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26 листопада 2013 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а. с. 39). За життя ОСОБА_4 належала 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 11 червня 1993 року (т. 1 а. с. 8, 43). Як вбачається з довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10ААВ № 572220 від 23 липня 2013 року, довідки № 452 від 11 червня 2010 року, довідки № 87 від 13 лютого 2015 року, ОСОБА_4 був інвалідом третьої групи та отримував пенсію по інвалідності третьої групи з 26 грудня 2005 року до дня смерті (т. 1 а. с. 40, т. 2 а. с. 78, 102, 139). Згідно довідки № 164 від 23 серпня 2013 року ОСОБА_4 дійсно проживав та вів спільне господарство з батьком ОСОБА_3 на момент смерті останнього (т. 1 а. с. 42). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб № 1417 від 10 вересня 2014 року ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент своєї смерті був зареєстрований та мешкав разом з донькою ОСОБА_2 , позивачкою за зустрічним позовом, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 41).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 6, 37). За життя ОСОБА_3 належали 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 11 червня 1993 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ВАЕ № 159185 від 18 лютого 2003 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 142932 від 11 березня 2003 року (т. 1 а. с. 8, 9, 44, 47). Також, ОСОБА_3 успадкував після смерті ОСОБА_6 грошовий вклад з нарахованими відсотками, компенсаційними сумами, нарахованими за основним рахунком № -НОМЕР_4, № -НОМЕР_5 у відділенні Ощадбанку (т. 1 а. с. 46). Відповідно до розпорядження Арцизької міської ради № 22 від 11 березня 2016 року АДРЕСА_5 була перейменована на АДРЕСА_5 (т. 2 а. с. 79, 91, 103, 140).

ОСОБА_4 проживав та вів спільне господарство з батьком ОСОБА_3 до дня його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 42).

Згідно заповіту від 27 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1490, ОСОБА_3 заповів все своє майно, де б воно не знаходилось і в чому б воно не полягало, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він по закону матиме право ОСОБА_1 , позивачці за первісним позовом у справі (т. 1 а. с. 5, 48).

Висновком судово-психіатричного експерта № 605 від 23 грудня 2020 року, яка була призначена судом, встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент складання та підписання заповіту 27 вересня 2012 року будь-яким хронічним стійким психічним розладом не страждав, у якому-небудь тимчасовому стані, внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ тимчасово не перебував, в зв`язку з чим він за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а. с. 48-55).

Протягом встановленого законом строку, ОСОБА_1 , позивачка за первісним позовом, яка є відповідачкою за зустрічним позовом, звернулася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 7), але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як право власності на ім`я померлого не підтверджується жодним правовстановлюючим документом (т. 1 а. с 10).

Арцизькою державною нотаріальною конторою повідомлено ОСОБА_2 , позивачку за зустрічним позовом, яка є відповідачкою за первісним позовом, про відкриття спадкової справи на майно померлого ОСОБА_3 , від імені якого на ім'я ОСОБА_1 складено заповіт на все майно (т. 1 а. с. 11).

Згідно з інформаційними довідками зі Спадкового реєстру № 33418133 від 05 березня 2013 року, № 70158164 (заповіти/спадкові договори), № 70158150 від 27 вересня 2022 року (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), листа № 329/01-16 від 27 вересня 2022 року, виданих Арцизькою районною державною нотаріальною конторою Одеської області, копії спадкової справи № 213/2013, заведеної після смерті ОСОБА_3 , спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_1 , позивачка за первісним позовом, яка є відповідачкою за зустрічним позовом, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (т. 1 а. с. 45, т. 2 а. с. 152, 153, 154, 166, 167-177).

Відповідно до інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 70158008 (заповіти/спадкові договори), № 70157998 від 27 вересня 2022 року (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 69970535, від 08 вересня 2022 року, листа № 339/01-16 від 29 вересня 2022 року, виданих Арцизькою районною державною нотаріальною конторою Одеської області, копії спадкової справи № 60/2015, заведеної після смерті ОСОБА_4 , спадкоємцем за законом є дочка ОСОБА_2 , відповідачка за первісним позовом, яка є позивачкою за зустрічним позовом, свідоцтво про право на спадщину станом на 27 вересня 2022 року не видавалось (т. 2 а. с. 142, 143, 149, 150, 151, 155, 156-165).

ОСОБА_2 , відповідачка за первісним позовом, яка є позивачкою за зустрічним позовом, успадкувала після смерті батька ОСОБА_7 1/3 частину кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НСТ № 842469 від 15 квітня 2023 року, витягом з Державного реєстру речових прав № 329265512 від 15 квітня 2023 року (т. 2 а. с. 210, 211). За замовленням ОСОБА_2 виготовлений технічний паспорт на вищезазначену квартиру (т. 2 а. с. 212-216).

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі частини 1 статті 255 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

При зверненні до суду із зустрічним позовом ОСОБА_2 послалася на те, що заповіт, складений її дідом ОСОБА_3 , є недійсним на підставі статті 225 ЦК України, оскільки станом на 27 вересня 2012 року заповідач не міг зробити будь-яке розпорядження, оскільки не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Позивачка за зустрічним позов вказувала, що на момент складання заповіту її дідові виповнилося 84 роки, з 1990 року він знаходився під наглядом лікарів та мав низку захворювань, деякі події сприймались ним неадекватно. Також, вважала, що такий його стан заважав розуміти значення своїх дій при складанні заповіту 27 вересня 2012 року, а тому його волевиявлення не було вільним.

Під час розгляду справи, з метою встановлення наявності такого стану у заповідача на момент складення заповіту судом призначалась судово-психіатрична експертиза, яка проводилась експертами Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні № 1.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 605 від 23 грудня 2020 року, яка була призначена судом, встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент складання та підписання заповіту 27 вересня 2012 року будь-яким хронічним стійким психічним розладом не страждав, у якому-небудь тимчасовому стані, внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ тимчасово не перебував, в зв`язку з чим він за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2 а. с. 48-55).

Доказів того, що померлий ОСОБА_3 на час складання та підписання заповіту мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивачка за зустрічним позовом суду не подала, що є її процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, з огляду на відсутність у справі доказів того, що ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного заповіту 27 вересня 2012 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок стану, викликаного його захворюванням, суд дійшов висновку про відсутність передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Безпідставним є посилання позивачки за зустрічним позовом на те, що за життя заповідача ОСОБА_3 відповідачка за зустрічним позовом після складання заповіту самоусунулася від догляду ОСОБА_3 , оскільки покидала його одного на тривалий час у зачиненій квартирі, оскільки вказані обставини не впливають на вирішення питання про визнання заповіту недійсним на підставі статті 225 ЦК України.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування на 2/3 частки квартири та позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частки від 2/3 частки квартири після смерті ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частин 3, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року (справа № 1-1/2014) у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України роз`яснено, що зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16 (провадження № 61-19810св18) вказано, що «право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні, чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_3 належали 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , будучи інвалідом третьої групи, дійсно проживав та вів спільне господарство з батьком ОСОБА_3 до дня його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 за заповітом є ОСОБА_1 , позивачка за первісним позовом, яка є відповідачкою за зустрічним позовом.

Таким чином, спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , який на момент відкриття спадщини був непрацездатною особою, проживав разом зі спадкодавцем та мав право на обов`язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 ЦК України, а саме 1/3 частки квартири, як обов`язкова частка у спадщині, незалежно від умов заповіту.

ОСОБА_4 за життя не оформив спадкових прав на вказану частку квартири у зв`язку з його смертю.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а. с. 39). Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на спадкове майно. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є його дочка ОСОБА_2 , позивачка за зустрічним позовом та відповідачка за первісним позовом. ОСОБА_8 успадкувала після смерті батька ОСОБА_7 1/3 частину кв. АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НСТ № 842469 від 15 квітня 2023 року, витягом з Державного реєстру речових прав № 329265512 від 15 квітня 2023 року (т. 2 а.с. 204, 205).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , будучи донькою ОСОБА_4 та онукою ОСОБА_3 , мала б успадковути ту частку спадщини, на яку не оформив спадкових прав за життя її батько ОСОБА_4 , оскільки він був непрацездатним на момент смерті ОСОБА_3 .

Отже, ОСОБА_2 успадковує за правом представлення свого батька ОСОБА_4 на підставі частини 1 статті 1266 ЦК України, після смерті діда ОСОБА_3 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , яку за життя мав би успадкувати за законом непрацездатний ОСОБА_4 (батько позивачки за зустрічним позовом).

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення первісного позову ОСОБА_1 , у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 .

Встановивши, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 (за заповітом) та онука ОСОБА_2 (за законом), яка має право на успадкування належної її батькові ОСОБА_4 обов`язкової частки у спадщині, як непрацездатному сину відповідно до статті 1241 ЦК України, який був інвалідом та постійно проживав зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та визнання за нею в порядку спадкування право власності на 1/2 частку від 2/3 частки спадкового майнапісля смерті ОСОБА_3 . У задоволенні позову в частині визнання заповіту недійсним слід відмовити, оскільки матеріали цивільної справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного заповіту 27 вересня 2012 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок стану, викликаного його захворюванням.

Щодо судових витрат про стягнення з відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 судового збору за подання до суду зустрічного позову у сумі 551,20 грн., заяви про забезпечення доказів у сумі 275,60 грн., а також вартості проведення судово-психіатричної експертизи у розмірі 6222,00 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подання до суду зустрічного позову ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 551,50 грн. (т. 1 а. с. 32), за подання заяви про забезпечення доказів - 275,60 грн. (т. 1 а. с. 66), за проведення судово-психіатричної експертизи - 6222,00 грн. (т. 2 а. с. 34).

09 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, заявивши дві вимоги: про визнання заповіту недійсним (вимога немайнового характеру), про визнання права власності в порядку спадкування (вимога майнового характеру).

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (чинного на момент звернення до суду з зустрічним позовом) ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлювалася у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розмірі мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати; немайнового характеру - у розмірі 0,4 розмірі мінімальної заробітної плати.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня була встановлена у розмірі 1378,00 грн.

Таким чином, звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 мала сплатити судовий збір за вимогу немайнового характеру про визнання заповіту недійсним у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розмірі мінімальної заробітної плати у сумі 551,20 грн., за вимогу майнового характеру про визнання права власності в порядку спадкування у розмірі 0,4 розмірі мінімальної заробітної плати в сумі 551,20 грн., однак позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 сплачено судовий розмір лише за одну вимогу у розмірі 551,20 грн., тому з позивачки за зустрічним позовом на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви з вимогою майнового характеру в розмірі 551,20 грн.

Відповідно до частини 6 статті 139 ЦПК України розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ухвалою Арцизького районного суд Одеської області від 04 квітня 2016 року витребувано медичну документацію ОСОБА_3 та призначено у справі судово-психіатричну експертизу. Проведення даної експертизи доручено експертам Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні № 1, оплату цієї експертизи покладено на позивачку за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Експертна установа виставила ОСОБА_2 рахунок про оплату проведення експертизи на суму 6222,00 грн.

На виконання ухвали від 04 квітня 2016 року надано висновок судово-психіатричної експертизи № 605 від 23 грудня 2020 року (т. 2 а. с. 48-55).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що у задоволенні позову в частині визнання заповіту недійсним відмовлено, суд дійшов висновку, що судові витрати позивачки за зустрічним позовом за подання до суду заяви про забезпечення доказів та за проведення експертизи не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 244,00 грн.

Керуючись статтями 2, 7, 10, 11, 17-19, 48, 76-81, 89, 90, 92, 95, 211, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 ) право на власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування в зазначеній нею частки - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 ) право на власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , яка залишилася після смерті її діда ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, стягнення судових витрат в зазначеному нею розмірі - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 244 (двісті сорок чотири) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Гусєва Н.Д.