Справа № 932/7305/23 Провадження № 2/932/596/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря судового засідання Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

11.08.2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 16.06.2023 за результатами співбесіди вона була прийнята на посаду начальника юридичного відділу Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель». Однак, як з`ясувалось після працевлаштування, весь юридичний відділ складається тільки з одного працівника безпосередньо начальника. Таким, чином, весь обсяг роботи по забезпеченню юридичного супроводу вказаного товариства в усіх сферах його діяльності забезпечується зусиллями одного працівника юридичного відділу начальника юридичного відділу. Влаштовуючись на роботу та приступаючи до виконання своїх трудових обов`язків, вона чітко дотримувалась положень, визначених посадовою інструкцією начальника юридичного відділу товариства та керувалась загальними потребами підприємства в забезпеченні юридичного супроводу у повній відповідності до вимог чинного законодавства України. З першого дня вона приступила до виконання поточного супроводу діяльності підприємства, договірно-претензійної роботи, юридичного аналізу договорів з контрагентами, розробкою і складанням договорів, діловою перепискою з органами влади та місцевого самоврядування, вивченням та аналізом матеріалів судових справ, в яких відповідач приймав участь, складанням протоколів розбіжностей за договорами, координацією і вирішенням питань щодо заборгованості відповідача перед підприємствами, що надають комунальні послуги підприємству та мають претензії до відповідача, тощо. Але 27.06.2023 вона була вимушено звільнитися з даної посади у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем вимог чинного законодавства щодо забезпечення належних умов праці, визначених ст.43 Конституції України, ст. 29 КЗпП України, зокрема: роботодавець не забезпечив її належним і функціональним робочим місцем; вона не була підключена до корпоративної пошти підприємства та не була підключена до системи внутрішнього документообігу; під час вихідних днів керівник підприємства протягом дня знаходив привід телефонувати їй з будь-яких робочих питань чи з питань отримання консультацій, що стосувались його особистих інтересів; 27.06.2023 керівник відповідача повідомив їй про свій намір направити її у відрядження до м.Одеси, оскільки там у його знайомих забудовників виникли проблеми юридичного характеру. Її відмова викликала велике невдоволення та спричинила подальший тиск на неї з боку власника, не витримавши якого, вона була вимушена прийняти рішення про необхідність припинення трудових відносин, про що повідомила власника і генерального директора відповідача.

Позивач зазначає, що відповідно до її заяви від 27.06.2023 та на підставі наказу відповідача «Про звільнення» № 37-К від 27.06.2023 року вона була звільнена з роботи. Під час її знаходження у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього їй не було виплачено: заборгованість по заробітній платі за період її роботи на підприємстві у червні 2023 року у сумі 6109,08 грн.: компенсацію за невикористану відпустку в обсязі 1 календарного дня невикористаної щорічної відпустки в сумі 1018,18 грн. Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. В день звільнення вона була присутня на роботі протягом всього робочого дня, однак відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні їй при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, чим порушив ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні 27.06.2023 вона отримала на руки тільки копію наказу про звільнення. В день звільнення вона зверталась до генерального директора підприємства, він же його власник, з проханням виплатити належні їй суми, однак він відмовився, посилаючись на те, що вона пропрацювала дуже короткий термін часу і не має права на жодні виплати.

Позивач зазначає, що відповідач своїми незаконними діями щодо невиплати належних при звільненні коштів завдав їй моральної шкоди, оскільки вона жодних виплат не отримала, то це призвело до скрутного матеріального становища, оскільки вона проживає в м.Новомосковськ Дніпропетровської області, то за період роботи в АТ «НВО «СОЗИДАТЕЛЬ» вона витратила свої заощадження на транспортні послуги (вартість проїзду в обидва кінці коштує від 90 грн. громадським транспортом та близько 100 грн. на попутному транспорті) та на харчування. Тому на ті малі кошти, що залишились в її сімейному бюджеті, вона в першу чергу мала утримувати свого 11-річного сина і себе, а тому не мала коштів на письмові звернення до відповідача та не мала можливості відразу звернутися до суду. Оскільки під час працевлаштування в АТ «НВО «СОЗИДАТЕЛЬ» вона ознайомлювалась зі штатним розкладом та цікавилась заробітною платою, то їй відомо, що оклад начальника юридичного відділу підприємства становить 22400,00 грн., тому станом на 03.08.2023 АТ «НВО «СОЗИДАТЕЛЬ» у відповідності до вимог чинного законодавства повинен виплатити їй: заборгованість по заробітній платі за червень 2023 року а період з 16.06.2023 по 27.06.2023 (за 6 робочих днів) 6 109,08 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в обсязі 1 календарного дня в сумі 1018,18 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з роботи за період з 28.06.2023 03.08.2023 (день звернення до суду з позовом) 27 490,86 грн.; компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку їх виплати станом на 29.07.2023 39,34 грн., моральну шкоду, ку вона оцінила в сумі 35 000,00 грн.

Посилаючись на зазначене, позивач у позові просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 6 109,08 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в обсязі 1 календарного дня в сумі 1018,18 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі, що буде визначений за весь період часу затримки розрахунку при звільненні, починаючи з наступного дня після звільнення 28.06.2023 по день постановлення судового рішення за даним позовом; компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку їх виплати станом на 29.07.2023 в сумі 39,34 грн., на відшкодування моральної шкоди - 35 000,00 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 1073,60 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2023 для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою суду від 11.08.2023 відкрито провадження у даній справі та визначено про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

10.10.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська поштою від Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» надійшов письмовий Відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову позивача та вказав про те, що позивач була прийнята на роботу 16.06.2023 згідно Наказу № 35-к на посаду начальника юридичного відділу з випробувальним терміном один місяць. Вказав, що розрахунок середнього заробітку визначений позивачем невірно, не у відповідності з постановою №100, а тому просить відмовити позивачу в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку. Розрахунок з позивачем проведено 22.09.2023 року, що підтверджується платіжною інструкцією № 2923, позивачу виплачена заробітна плата та компенсація відпустки в сумі 4451,40 грн., це сума після відрахування податків та обов`язкових платежів. Вважав, що позивачем не надано доказів заподіяння відповідачем моральної шкоди з підстав, вказаних у позові, позивач звільнилась добровільно за згодою сторін. Вказує на те, що позивач знала, що в країні введений воєнний стан і що у відповідача є фінансові трудності, в зв`язку з чим є затримка виплати заробітної плати, так як підприємство не мало прибутку і тому перейшло на триденну робочу неділю; крім того, рахунки відповідача були арештовані виконавчої службою, при такому стані на підприємстві позивач міг не укладати трудовий договір.

У наданій суду Відповіді на відзив, яка надійшла до суду 24.10.2023 року, позивач підтвердила факт виплати їй відповідачем 22.09.2023 року в рахунок заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки грошові суми в розмірі 4451,40 грн., підтримала свій позов у повному обсязі та зазначила, що вважає заперечення відповідача проти позову надуманими та такими, що не відповідають дійсності і вводять суд в оману. Також вказала, що рахунки відповідача не були арештовані; в 2023 році АТ «НВО «Созидатель» продовжив будівництво житлового комплексу по АДРЕСА_1 ; підприємство продовжувало продаж майнових прав на жилі квартири в будинку, що будується за вказаною адресою; 26.06.2023 були продані майнові права на квартиру аз ціною 1 200 000 грн. і дані кошти покупець оплатив відповідачеві одним платежем в повному обсязі; 27.06.2023 після перерахування коштів на придбання необхідних будівельних матеріалів на поточному рахунку знаходилась сума в розмірі 800 000 грн.; на 27.06.2023 був укладений ще один договір купівлі-продажу майнових прав на жилу квартиру в будинку, що будується відповідачем, та протягом дня покупець вніс авансовий платіж у сумі 400 000 грн.; відповідач в червні оплачував послуги охоронної фірми, яка забезпечувала охорону будівельних об`єктів, офісів та іншого майна відповідача та інш., отже мав змогу знаходити кошти на платежі, які вважав обов`язковими для себе. Позивач вказує, що таким чином, на дату її звільнення у відповідача була фінансова спроможність здійснити з нею повний розрахунок у день звільнення, проте відповідач свідомо ухилився від виконання свого обов`язку, маючи на меті взагалі не оплачувати її працю. Вважає, що відповідач не надав належних доказів перебування підприємства в тяжкому фінансовому стані; відсутність попиту на будівництво житлових та нежитлових будівель відповідачем не пов`язано з військовою агресією проти України, як до так і під час війни попит на будівництво у відповідача більш менш був однаковий, на даний час і до війни у відповідача в проекті одне будівництво ЖК «Тріумф» за адресою АДРЕСА_1 . Також, відповідно до рейтингу компаній забудовників у відповідача рейтинг склав 161 бал з 216 можливих, що є середньою оцінкою.

Позивач також зазначає, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань одними із видів господарської діяльності відповідача є управління нерухомим майном за винагороду, а також здача в оренду офісних та нежитлових приміщень, з яких отримує значний дохід свого підприємства; крім діяльності з отримання прибутку від будівництва житлових та нежитлових будівель у відповідача ще є ряд статей прибутку його господарської діяльності, зокрема, комплексне обслуговування об`єктів, управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту. Таким чином, на думку позивача, твердження відповідача, що затримка заробітної плати через фінансові труднощі та зниження доходної частини його бюджету є безпідставною, надуманою та не відповідає дійсності, оскільки відповідач систематично отримує дохід з різних вищевказаних джерел.

26.10.2023 до суду від відповідача надійшли письмові Заперечення на відповідь на відзив, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову та, зокрема, зазначив про те, що поважність причин не проведення розрахунку з позивачем підтверджується рядом документів та зазначає про те, що в зв`язку з податковим боргом Головне управління ДПС у Дніпропетровській області винесло рішення від 11.04.2023 про опис майна та податкову заставу майна відповідача, 23.05.2023 склало Акт опису майна № 1789, на підставі якого в Державний реєстр речових прав була внесена інформація про борг і всі рахунки відповідача у банках були заблоковані; крім того, 20.06.2023 приватним виконавцем Селезньовим М.О. всі кошти відповідача були арештовані, 30.08.2023 приватним виконавцем Лисенко Ю.О. відкрито виконавче провадження, по якому теж були арештовані кошти відповідача в усіх установах банків; 07.09.2023 приватним виконавцем Селезньовим М.О. винесена постанова про арешт коштів відповідача. В зв`язку з постійними арештами коштів відповідач не міг вчасно розрахуватись з відповідачем і відразу, коли були зняті всі арешти відповідач виплатив позивачу заробітну плату.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.10.2023 здійснено перехід від розгляду даної справи із спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, та призначено судове засідання по розгляду справи.

В судове засідання учасники справи, їх представники не з`явились, про день, час а місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У наданій суду заяві від 21.02.2024 року позивач позовні вимоги повністю підтримала та просила задовольнити, а також просила розглядати справу без її участі.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

За вимогами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналізування цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Відповідно до положень ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні.

У разі невиконання такого обов`зку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у якій зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 року у справі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц) вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату, звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20 провадження № 61-11175св21 вирішуючи спір про стягнення заборгованості заробітної плати, суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із його несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України, беручи до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), зазначає про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Оскільки у день звільнення відповідач не провів належну виплату позивачу заробітної плати при звільненні, суд дійшов висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органі розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Верхового Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року, справа № 682/3060/16-ц, зроблено висновок, що відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 21 лютого 2019 року, справа № 225/4384/16-ц, вказано, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Посилання заявника на те, що існує два варіанти стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку - по день проведення фактичного розрахунку або по день постановлення рішення суду, і законом не передбачено одночасне застосування обох вказаних варіантів (застосування одного варіанту виключає застосування іншого), є неспроможними, оскільки невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зроблено висновок, що середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати).

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц та постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18, від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 826/12721/17.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у період з 16 червня 2023 по 27 червня 2023 року позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Приватним Акціонерним товариством «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», працювала на посаді начальника юридичного відділу Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», що підтверджується записами у трудовій книжці позивача А НОМЕР_1 та не заперечувалось відповідачем.

Наказом № 37-К від 27.06.2023, виданим Приватним акціонерним товариством «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», позивач ОСОБА_1 була звільнена з роботи 27 червня 2023 року за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Цим наказом вказано на необхідність бухгалтерії підприємства провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 і виплатити компенсацію за 01 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 16.06.2023 по 27.06.2023 року.

Встановлено, що у день звільнення позивачу відповідачем не було видано письмове повідомлення про нараховані суми, належні їй при звільненні, та не проведено розрахунки у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, таким чином позивачу не було виплачено всіх сум, що належать їй від підприємства, а саме: заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку при звільненні з роботи за один день.

За твердженням позивача, в день звільнення вона зверталась до генерального директора Приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», який також є його власником, з проханням виплатити належні їй суми, однак він відмовився, посилаючись на те, що вона пропрацювала дуже короткий термін часу і не має права на жодні виплати.

В зв`язку з зазначеним, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі в сумі 6 109,08 грн.; компенсації за невикористану відпустку в обсязі 1 календарного дня в сумі 1018,18 грн.; середнього заробітка за затримку розрахунку при звільненні в розмірі, що буде визначений за весь період часу затримки розрахунку при звільненні, починаючи з наступного дня після звільнення 28.06.2023 по день постановлення судового рішення за даним позовом; компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку їх виплати станом на 29.07.2023 в сумі 39,34 грн., на відшкодування моральної шкоди - 35 000,00 грн., та витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 02.10.2023 за клопотанням позивача витребувано від відповідача письмове повідомлення про нараховані суми, належні ОСОБА_1 при звільненні; повний детальний розрахунок сум, що належать їй при звільненні; табель робочого часу позивачки за червень 2023 року.

В позовній заяві позивач в обгрунтування своїх позовних вимог та розрахунку суми позову вказала про те, що під час працевлаштування в АТ «НВО «Созидатель» вона ознайомлювалась зі штатним розкладом та цікавилась заробітною платою і їй стало відомо, що оклад начальника юридичного відділу АТ «НВО «Созидатель» становить 22 400 грн.

Разом з цим, із наданої суду відповідачем копії «Штатного розкладу АТ «НВО «Созидатель» з 01.01.2023 року», затвердженого генеральним директором АТ «НВО «Созидатель» 01.01.2023 року вбачається наявність на підприємстві посади начальника юридичного відділу з посадовим окладом 13 200,00 грн., місячним фондом 13 200,00 грн.

Доказів того, що посадовий оклад начальника юридичного відділу АТ «НВО «Созидатель», а відтак і позивачки, становив 22 400 грн., матеріали даної цивільної справи не містять.

У розрахунку суми позову та у позовній заяві позивач зазначає, що її одноденний заробіток складав 1018,18 грн. та при цьому вираховує його, виходячи із зазначеної неї суми щомісячного посадового окладу начальника юридичного відділу АТ «НВО «Созидатель» в розмірі - 22 400 грн. (22400 грн. : 22 р.д. (кількість робочих днів у червні 2023 року) = 1018,18 грн.). Разом цим, як зазначено вище, оскільки із наданого «Штатного розкладу АТ «НВО «Созидатель» з 01.01.2023 року» вбачається, що посадовий оклад начальника юридичного відділу становить 13 200,00 грн., розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 600,00 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку тривалістю 1 день складає 600,00 грн.

Як вбачається з наданої відповідачем суду копії наказу №29-к від 31.05.2023 «Про встановлення графіку та режиму роботи», даним наказом відмінено дію наказу № 27-ОК від 25.04.2022 «Про запровадження почасової оплати праці» та наказу №20-К від 22.03.2023 «Про встановлення неповного робочого тижня»; встановлено працівникам Адміністративно-управлінського персоналу АТ «НВО «Созидатель» з 01.06.2023 року: графік роботи: вівторок, середа, четвер, тривалістю 8 годин, режим роботи з 08.30 до 17.00, перерва з 12.00 до 12.30 годин з оплатою згідно зі штатним розписом пропорційно відпрацьованому часу.

У наданому суду розрахунку до позову позивач зазначає про кількість робочих днів при трьохденному робочому тижні 3 дні та вказує, що нею відпрацьовано робочих днів у червні 2023 року при трьох денному робочому тижні 6 робочих днів і зазначає належну їй до сплати заробітну плату за червень 2023 року в сумі 6109,08 грн., виходячи з розрахунку: 6 р.д. х 1018,18 грн. = 6109.08 грн.

Відповідно до наданої відповідачем суду письмової інформації щодо ОСОБА_1 , код по ДРФО: НОМЕР_2 , в період з 16 червня по 27 червня 2023 року ОСОБА_1 відпрацьовано 5 днів, 40 годин, за що нараховано 3000,00 грн., премія по годинам за місяць вказана в сумі 2090,91 грн., сума в рахунок компенсації відпустки за один день зазначена 438,78 грн., а всього нараховано 5529 грн. 69 коп.

У даній інформації вказано про утримання за період 1-30 червня 2023 року: військовий збір 82,95 грн., НДФЛ (податок на доходи фізичних осіб) 995,34 грн., всього утримано 1078,29 грн., борг за підприємством на кінець місяця вказаний 4451,40 коп.

Суд бере до уваги кількість відпрацьованих днів 6, зазначених у позові та розрахунку позивачем, оскільки відповідачем не надано належних доказів того, що позивачем відпрацьовано саме 5 робочих днів, оскільки на підтвердження вказаної інформації відповідачем не надано суду табель обліку робочого часу підприємства за червень 2023 року з відміткою про використання робочого часу позивачем, тому зазначену відповідачем інформацію про кількість робочих днів позивача суд не може прийняти до уваги.

Таким чином, виходячи із встановлених судом обставин, розмір заробітної плати, яку повинен був виплатити відповідач позивачу при звільненні, складає 3600,00 грн. (6 р.д. х 600,00 грн. = 3600,00 грн.). Також, виходячи із вищевказаної інформації відповідача, в період роботи позивача їй була нарахована премія в сумі 2090,91 грн., яку повинен був виплатити відповідач позивачу при звільненні, а також, як зазначено вище, підлягала виплаті компенсація за невикористану відпустку тривалістю 1 день в сумі 600,00 грн., а всього 6290 грн. 91 коп.

28.09.2023 року до суду представником відповідача надана платіжна інструкція №2923 від 22.09.2023 року, з якої вбачається про перерахування Приватним акціонерним товариством «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» на картку позивачу ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 4451,40 грн. із зазначенням призначення платежу: зарахування заробітної плати за червень 2023 року. Отримання вказаної суми не заперечувалось позивачем.

У наданому суду письмовому Відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що розрахунок з позивачем проведено відповідачем 22.09.2023 року, що підтверджується платіжною інструкцією № 2923, позивачу виплачена заробітна плата та компенсація відпустки в сумі 4451,40 грн., і ця сума після відрахування податків та обов`язкових платежів.

Таким чином, станом на час розгляду справи позивачу відповідачем залишилась не виплаченою сума 1839,51 грн. (6290 грн. 91 коп. - 4451,40 грн. = 1839,51 грн., з яких 1239;51 грн. заробітної плати та 600,00 грн. компенсації за невикористану відпустку).

Зі змісту наданого суду відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач підтверджує, що при звільненні позивачу не було здійснено виплату всіх сум, що належать їй від підприємства, надав інформацію про нараховані позивачу кошти з відрахуванням податків та всіх обов`язкових платежів.

Зважаючи на те, що судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем у день звільнення позивача та власне до теперішнього часу не були виплачені всі належні їй від АТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» грошові кошти, суд вважає за необхідне стягнути з АТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 1839,51 грн., без урахування податків і зборів.

З огляду на те, що суд в ході розгляду даної справи встановив, що з вини відповідача позивачу при звільнені не було виплачено належні їй суми у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки цих виплат.

Як зазначено вище, у день звільнення з позивачем не було проведено розрахунки у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, таким чином позивачу не було виплачено всіх сум, що належать їй від підприємства, а саме: заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку при звільненні з роботи за один день, що як встановлено судом становило загальну суму 6290 грн. 91 коп.; 22.09.2023 року відповідачем було виплачено позивачу 4451,40 грн.

Виходячи з положень ст. 117 КЗпП України, зважаючи на невиплату у день звільнення з вини роботодавця належних позивачці грошових коштів у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, відповідач повинен виплатити позивачці її середній заробіток за шість місяців, тому сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 110 400,00 грн. (184 дні (з 27.06.2023 по 27.12.2023) х 600 грн. (середньодення зарплата) = 110 400,00 грн.), частково задовольнивши ці вимоги позивача.

Також, в межах заявлених позивачем позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати, що становить 39 грн. 34 коп.

При цьому суд вважає необгрунтованими зазначені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача про те, що заборгованість по сплаті заробітної плати, компенсація за невикористану підлягали та були виплачені відповідачем позивачу 22.09.2023 року в сумі з врахуванням відрахування податків та всіх обов`язкових платежів, зважаючи на наступне.

У постанові у справі № 359/10023/16-ц, провадження N 61-14794св18, від 18.07.2018 року Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника, зазначивши, що, ухвалюючи рішення, суд визначив суму, що належить до виплати працівникові, а підприємство змінило суму виплати, утримавши з неї прибутковий податок і військовий збір, у зв`язку з цим попередні суди вирішили, що боржник виплатив працівникові не всю призначену судом суму, Верховний Суд визнав ці висновки судів такими, що не повною мірою відповідають положенням законодавства. З одного боку, суд не повинен був розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню, з іншого у резолютивній частині рішення суд повинен був указати, що суму виплат зазначено без урахування податків і зборів.

Верховний Суд зазначив, що основні моменти стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати. Зокрема, відповідно до порядку під час обчислення середньої заробітної плати включаються: основна зарплата, доплати і надбавки, премії, винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років. Усі виплати включаються до розрахунку середньої заробітної плати в тому розмірі, у якому їх нараховано, без виключення сум відрахування на податки та стягнення аліментів. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Тобто суд під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків.

Суд також вважає такими, що не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку викладені у відзиві на позовну заяву доводи відповідача, який зазначив про те, що оскільки обов`язковою підставою будь-якого виду відповідальності є вина, проте у даному випадку неможливість належного виконання розрахунків із звільненим працівником сталася не з вини відповідача. У відзиві на позовну заяву зазначено, що позивач знала, що в країні введений воєнний стан і що у відповідача є фінансові трудності, в зв`язку з чим є затримка виплати заробітної плати, так як підприємство не мало прибутку і тому перейшло на триденну робочу неділю; в зв`язку з податковим боргом Головне управління ДПС у Дніпропетровській області винесло рішення від 11.04.2023 про опис майна та податкову заставу майна відповідача, 23.05.2023 склало Акт опису майна № 1789, на підставі якого в Державний реєстр речових прав була внесена інформація про борг і всі рахунки відповідача у банках були заблоковані; крім того, 20.06.2023 приватним виконавцем Селезньовим М.О. всі кошти відповідача були арештовані, 30.08.2023 приватним виконавцем Лисенко Ю.О. відкрито виконавче провадження, по якому теж були арештовані кошти відповідача в усіх установах банків; 07.09.2023 приватним виконавцем Селезньовим М.О. винесена постанова про арешт коштів відповідача. В зв`язку з постійними арештами коштів відповідач не міг вчасно розрахуватись з відповідачем і відразу, коли були зняті всі арешти, відповідач виплатив позивачу заробітну плату.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ (Закон № 2136) визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно з частиною третьою статті 10 цього Закону, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Однак, звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці, не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Частиною третьою статті 1 Закону № 2136 визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Статтями 4 та 5 Закону № 2136 встановлені особливості звільнення працівників у період дії воєнного стану. При цьому, зазначеними статтями не передбачено змін щодо розрахунку з працівниками при звільненні.

Відповідні роз`яснення щодо розрахунків з працівником при звільненні були надані Міністерством економіки України у листі від 17.05.2022 № 4706-06/25215-07.

Отже, у разі звільнення працівника всі суми, що належать йому від роботодавця (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку тощо), мають бути виплачені працівникові за рахунок коштів роботодавця з урахуванням вимог, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до Постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 922/854/21 форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Також у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду у сумі 35000,00 грн., посилаючись на те, що відповідач своїми незаконними діями щодо невиплати при звільненні належних їй грошових коштів завдав їй моральної шкоди, що призвело до порушення її конституційних прав, в наслідок чого вона зазнала душевних страждань, була позбавлена можливості задоволення життєвих потреб, та вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого житті та своєї малолітньої дитини.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації; у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до змісту постанови Постанова Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №826/18130/16: При цьому, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Як встановлено в судовому засіданні, невиплатою відповідачем при звільненні заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку позивачу дійсно завдано моральну шкоду, що полягає у порушенні її конституційних прав, внаслідок чого вона зазнала душевних страждань, була позбавлена можливості задоволення життєвих потреб, можливості забезпечувати себе та свою сім`ю матеріально, чим були порушенні нормальні життєві зв`язки позивача, вона перебувала в скрутному матеріальному стані та вимушено докладала додаткові зусилля для організації свого життя та своєї дитини.

Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких позивач зазнала, їх тривалості та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача з боку відповідача, а не про покарання останнього за його неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Виходячи з цього, суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в іншій частині дані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору у сумі 1073 грн. 60 коп., та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір 3028,00 грн. за вимоги матеріального характеру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 274-279, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість по заробітній платі в сумі 1839 грн. 51 коп. (з яких 1239;51 грн. заробітної плати та 600,00 грн. компенсації за невикористану відпустку), середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 110 400,00 грн., компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати в сумі 39 грн. 34 коп., моральну шкоду в сумі 3000,00 грн., понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 1073 грн. 60 коп., а всього 116 352 грн. 45 коп. (сто шістнадцять тисяч триста п`ятдесят дві гривні сорок п`ять копійок).

Стягнути з Приватного Акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», , на користь держави судовий збір в сумі 3028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень).

В задоволенні решти частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - позивачу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева