Справа № 204/6214/23
Провадження № 2/204/202/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

за участю секретаря Кошелюк Д.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

за участю відповідача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача адвоката Маркело В.О.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про виселення, в якій просив усунути Головному управлінню Національної поліції в Дніпропетровській області перешкоди у користуванні та розпорядженні, належног їм на праві оперативного управління нерухомого майна адміністративної будівлі загальною площею 1290,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову позивач вказує на те, що 09.03.2023 за Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області закріплено право оперативного управління нерухомого майна, зокрема адміністративної будівлі площею 1290,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського Управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Чечелівської районної в місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про вселення задоволено; вселено ОСОБА_2 та її малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в кімнату АДРЕСА_2 ; стягнуто з Дніпропетровського міського Управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн. Згідно постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2018 року скасовано, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в задоволенні позовних вимог про вселення відмовлено. Згідно постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року скасовано, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська

від 29 березня 2018 року залишено в силі. Будинок АДРЕСА_3 є адміністративною будівлею та за позивачем як юридичною особою закріплено право оперативного управління нерухомим майном, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав. Будівля має статус нежитлової адміністративної будівлі. Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення ГУ НП в Дніпропетровській області, відомості щодо проходження служби в поліції та перебування на цивільних посадах ГУ НП в Дніпропетровській області відповідача - ОСОБА_2 відсутні, договір найму жилого приміщення із відповідачкою не укладався, плата за проживання не нараховувалась та відповідачем не сплачувалась. Нежитлова адміністративна будівля не входить до житлового фонду та не має статусу гуртожитку, відповідач ніколи не перебувала у трудових відносинах з ГУ НП в Дніпропетровській області, будь-які підстави проживання останньої у вказаній будівлі відсутні, тому позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що відповідач разом з дітьми зі свого народження проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрована там. Пояснила, що батько відповідача працював у міліції у зв`язку з чим йому видали кімнату в гуртожитку. Приблизно у 2001-2002 році батьки відповідача розлучилися та в 2013-2014 роках батько отримав квартиру та виселився, і знявся з реєстраційного обліку. Починаючи з 2016 року їм почали чинити перешкоди в користуванні житлом. Після винесення судом рішення 29 березня 2018 року, відповідач отримала виконавчий лист та подала його на виконання. 02.09.2020 року відбулось формальне вселення відповідача в квартиру, в постанові про закінчення виконавчого провадження не було вказано в яку кімнату відповідач була вселена. Вселивши відповідача в кімнату непридатну для життя, державний виконавець примусив ОСОБА_2 написати заяву, що рішення про вселення виконано. У лютому 2021 року відповідач звернулась до міського управління поліції із письмовою заявою щодо її вселення з дітьми до приміщення за місцем реєстрації, проте, відповідачу повідомили, що будівля передана в користування за договором оренди відділенню поліції №6. За таких обставин, представник відповідача зазначила, що виселення відповідача та її дітей з житла в якому останні зареєстровані позивач не має права.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явилась, надавши на адресу суду письмову заяву, якою просили прийняти рішення, яке найкраще буде відповідати інтересам дітей. Також надали висновок про недоцільність виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Вислухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, покази свідка та позивача, допитаної як свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним.

В судовому засіданні встановлено, що батькові відповідача - ОСОБА_5 була надана кімната в гуртожитку полку патрульно-постової служби міліції Дніпропетровського МУ МВС України в Дніпропетровській області, розташованому за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Боброва, 12.

Позивач ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 і з моменту народження разом з батьками проживала за вказаною адресою, а після отримання паспорта була там зареєстрована. Сім`я займала кімнату №16 у гуртожитку за наведеною вище адресою.

У подальшому, в цій кімнаті також були зареєстровані сини відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Батько відповідача ОСОБА_5 отримав житло та виселився з гуртожитку.

Відповідач ОСОБА_2 разом з двома дітьми та матір`ю до листопада 2016 року проживала у гуртожитку, потім їм стали чинити перешкоди в користуванні кімнатою, відключили воду, закрили туалети, а 30 листопада 2016 року їх не пустили до гуртожитку, кімнату опечатали.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, Дніпропетровського міського Управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, треті особи: ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Чечелівської районної в місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про вселення задоволено; вселено ОСОБА_2 та її малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в кімнату АДРЕСА_2 ; стягнуто з Дніпропетровського міського Управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Згідно постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року скасовано, ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в задоволенні позовних вимог про вселення відмовлено.

Згідно постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року скасовано, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2018 року залишено в силі.

09.03.2023 за Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області закріплено право оперативного управління нерухомого майна, зокрема адміністративної будівлі площею 1290,1 кв.м. за адресою:

АДРЕСА_4 є адміністративною будівлею та за позивачем як юридичною особою закріплено право оперативного управління нерухомим майном, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав.

Будівля має статус нежитлової адміністративної будівлі.

Відповідно до довідки управління кадрового забезпечення ГУ НП в Дніпропетровській області, відомості щодо проходження служби в поліції та перебування на цивільних посадах ГУ НП В Дніпропетровській області відповідача - ОСОБА_2 відсутні, договір найму жилого приміщення із відповідачкою не укладався, плата за проживання не нараховувалась та відповідачем не сплачувалась. Нежитлова адміністративна будівля не входить до житлового фонду та не має статусу гуртожитку, відповідач ніколи не перебувала у трудових відносинах з ГУ НП в Дніпропетровській області, будь-які підстави проживання останньої у вказаній будівлі відсутні,

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради визнано недоцільним виселення дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з кімнати АДРЕСА_2 .

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За змістом статті 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Судом встановлено, та показами відповідача ОСОБА_2 , допитаної за її згодою, як свідка про відомі їй обставини, що мають значення для справи, та показами свідка ОСОБА_4 матері відповідача підтверджено, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 і з моменту народження разом з батьками проживала за вказаною адресою, а після отримання паспорта була там зареєстрована. Їх сім`я займала кімнату №16 у гуртожитку за наведеною вище адресою. У подальшому, в цій кімнаті також були зареєстровані сини відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Батько відповідача ОСОБА_5 отримав житло та виселився з гуртожитку. Відповідач ОСОБА_2 разом з двома дітьми та матір`ю до листопада 2016 року проживала у гуртожитку, потім їм стали чинити перешкоди в користуванні кімнатою.

За змістом статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, вселення відповідача на підставі рішення суду, незалежно від правового режиму житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення особи з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доказів того, що відповідачі мають інше житло, матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, обґрунтовано прийнявши до уваги що при позбавленні відповідачів права на житло не буде дотримано «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради про виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 29.05.2024 р.

Суддя Н.В. Токар