ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 липня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1787/22

Головуючий у першій інстанції Ільченко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/702/24

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Шапко В.М., Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Прилуцький міськрайонний відділ державної реєстрації

актів цивільного стану Північно-Східного міжрегонального

управління Міністерства юстиції (м.Суми)

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Ільченка О.І. від 12 березня 2024 року, місце постановлення ухвали м.Прилуки, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що з січня 2021 року вона перебувала у відносинах із ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина - ОСОБА_3 . При реєстрації народження сина запис про батька був зроблений зі слів позивача, відповідно до приписі ч. 1 статті 135 СК України. За доводами позивача, шлюб між нею та відповідачем не реєструвався, сторони проживають окремо, син проживає разом із позивачем, при цьому, ОСОБА_2 відмовляється добровільно, у позасудовому порядку, подавати заяву про реєстрацію його, як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Оскільки у свідоцтві про народження ОСОБА_3 ім`я та по батькові його батька запис вчинено за вказівкою позивача, вона вважає права її з відповідачем дитини - порушеними, оскільки у ОСОБА_2 досі не виникли батьківські обов`язки, а у сина ОСОБА_4 - права щодо батька. За даних обставин, з метою захисту прав дитини, позивач звернулась до суду з даним позовом про визнання батьківства.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 подала клопотання про призначення по даній справі судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу, без проведення якої неможливо встановити обставини батьківства відповідача щодо дитини ОСОБА_3 .

У підготовчому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 заявила повторно клопотання про призначення по даній справі судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу, проведення якої доручити експертам Київського міського клінічного бюро судово- медичної експертизи, оскільки попередня експертиза не була проведена із причин, які не залежали від неї. Дитина тяжко хворіла, на підтвердження чого позивачем було надано відповідні довідки.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.03.2024 року клопотання позивача ОСОБА_1 , задоволено. Судом призначено по справі судово-медичну експертизу генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу, на вирішення якої поставлено питання: - Чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ? Проведення експертизи доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово - медичної експертизи (вул. Докучаєвська, буд.4, м.Київ, 03141). Попереджено експертів про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. Витрати на проведення судово-медичної експертизи покладено на ОСОБА_1 . Попереджено сторони, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів, або іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд відповідно до статті 109 ЦПК України, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Провадження у даній справі зупинено на час проведення експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.03.2024 року у справі №742/1787/22, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 12.03.2024 року порушує права відповідача та не відповідає дійсним обставинам справи. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що позивач систематично ухиляється від виконання експертизи, чим порушує права відповідача та зловживає своїми правами. За доводами апелянта, при призначенні судової експертизи вперше, її не було проведено, оскільки позивач не сплатила вартість експертизи, після повторного призначення судової експертизи, матеріали справи було повернуто, у зв`язку з тим, що позивач на відбір зразків не з`явилася. Апелянт стверджує, що в судовому засіданні позивач спочатку зазначала, що ігнорувала проведення експертизи у зв`язку із хворобою дитини, а потім у зв`язку з тим, що відповідач відмовився доставити її в експертну установу, при цьому, підстави у позивача завжди різні, що вказує на умисне ухилення позивача від проведення експертизи. Апелянт вказує, що позивач систематично не з`являється для проведення судової експертизи, внаслідок чого відповідач несе матеріальні збитки, витрачаючи кошти на поїздки до місяця проведення експертизи. Апелянт звертає увагу суду, що позивач при поданні позовної заяви не надала будь-яких інших доказів, які підтверджують факт батьківства відповідача. Зважаючи на вищевикладене, та приймаючи до уваги систематичність ухилення позивача від проведення судової експертизи, апелянт вважає, що проведення судової експертизи втретє, є таким, що порушує права відповідача та порушує принцип змагальності та рівності сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції від 12.03.2024 року.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дуденок О.О. просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції від 12.03.2024 року.

В судові засідання апеляційного суду позивач, відповідач, його представник - адвокат Крічфалушій-Степанова К.М., представник третьої особи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від представника відповідача - адвоката Крічфалушій-Степанової К.М. на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд даної справи за відсутності сторони відповідача.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що у серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства (а.с.3-5). Звертаючись з даним позовом до суду, позивач подала клопотання про призначення по даній справі судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу (а.с.12-13), без якої неможливо встановити обставини батьківства відповідача щодо дитини ОСОБА_3 .

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28.09.2022 року (а.с.59) вищевказане клопотання позивача було задоволено судом, та призначено по справі судово-медичну експертизу генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу, проте, листом №100-306/1265 від 17.07.2023 року Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (а.с.66) повернуло ухвалу суду без виконання, оскільки вартість проведення експертизи позивачем не сплачена, та водночас довело до відома, що зразки крові осіб у справі знищені.

В подальшому, позивачем було повторно заявлено клопотання про призначення по справі судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу, оскільки попередня експертиза не була проведення із причин, які не залежали від позивача. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 04.09.2023 року (а.с.75), дане клопотання позивача було задоволено, та призначено у даній справі вищевказану експертизу. Згідно листа експертної у станови від 18.12.2023 року (а.с.80), 08.12.2023 року сторони у справі на відбір зразків крові не з`явились. Ухвала суду від 04.09.2023 року про призначення у справі судової експертизи була повернута Відділенням судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, без виконання, у зв`язку з тим, що 26.01.2024 року ОСОБА_1 на відбір зразків крові не з`явилась (а.с.85).

У підготовчому засіданні суду першої інстанції 12.03.2024 року (а.с. 93) ОСОБА_1 повторно заявила клопотання про призначення у даній справі судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу, проведення якої доручити експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, оскільки попередня експертиза не була проведена із причин, які не залежали від неї. Дитина тяжко хворіла, на підтвердження чого позивачем було надано відповідні довідки.

Оскаржуваною ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.03.2024 року (а.с.94) клопотання позивача ОСОБА_1 - задоволено. Судом призначено по справі судово-медичну експертизу генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу, на вирішення якої поставлено питання: - Чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ? Судом зупинено провадження у даній справі на час проведення експертизи.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 12.03.2024 року, задовольняючи клопотання ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що питання, яке зазначене у клопотанні позивача, має значення для ухвалення законного і обґрунтованого рішення, потребує спеціальних знань, сторонами не надані інші висновки експертів із цих питань, і у зв`язку з даними обставинами, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність повторного призначення по справі судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації, оскільки позивачем документально підтверджено (а.с.91,92) ту обставину, що у зазначений експертом для проведення попередньої експертизи час, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , хворів, тому дані обставини дійсно не залежали від волі позивача ОСОБА_1 .

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що позивач систематично ухиляється від виконання експертизи, чим порушує права відповідача та зловживає своїми правами. За доводами апелянта, при призначенні судової експертизи вперше, її не було проведено, оскільки позивач не сплатила вартість експертизи, після повторного призначення судової експертизи, матеріали справи було повернуто, у зв`язку з тим, що позивач на відбір зразків не з`явилася. Апелянт стверджує, що в судовому засіданні позивач спочатку зазначала, що ігнорувала проведення експертизи у зв`язку із хворобою дитини, а потім у зв`язку з тим, що відповідач відмовився доставити її в експертну установу, при цьому, підстави у позивача завжди різні, що вказує на умисне ухилення позивача від проведення експертизи. Апелянт вказує, що позивач систематично не з`являється для проведення судової експертизи, внаслідок чого відповідач несе матеріальні збитки, витрачаючи кошти на поїздки до місяця проведення експертизи. Апелянт звертає увагу суду, що позивач при поданні позовної заяви не надала будь-яких інших доказів, які підтверджують факт батьківства відповідача. Зважаючи на вищевикладене, та приймаючи до уваги систематичність ухилення позивача від проведення судової експертизи, апелянт вважає, що проведення судової експертизи втретє, є таким, що порушує права відповідача та порушує принцип змагальності та рівності сторін.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із приписами частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів даної справи, з метою захисту прав дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивач звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства, оскільки у свідоцтві про народження ОСОБА_3 ім`я та по батькові його батька записано зі слів позивача, відповідно до положень ч.1 статті 135 Сімейного кодексу України, у зв`язку з чим, як стверджувала позивач, права дитини ОСОБА_3 є порушеними, у ОСОБА_2 досі не виникли батьківські обов`язки, а у сина ОСОБА_4 - права щодо батька.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема, обов`язку з утримання дитини.

Згідно зі статтею 52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Таким чином, діти мають рівність у своїх правах, незалежно від походження, при цьому, відсутні відповідні моральні та правові обмеження, незалежно від того, народжені діти у шлюбі чи поза ним. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку.

Статтею 121 Сімейного кодексу України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Стаття 125 Сімейного кодексу України визначає походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері і батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 126 Сімейного кодексу України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно частин першої-третьої статті 128 Сімейного кодексу України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Апеляційний суд звертає увагу на ті обставини, що визнання батьківства за рішенням суду розглядається, як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема, обов`язку з утримання дитини (постанова Верховного Суду від 15.04.2021 року у справі № 645/1098/18, провадження №61-759св21).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, суд оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає у рішенні, із наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 Сімейного кодексу України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Тобто, при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись всі вище перераховані докази в сукупності, але передумовою звернення до суду в справах про встановлення батьківства є, зокрема, наявність кровного споріднення між особою, яку позивач просить визнати батьком, і дитиною (постанова Верховного Суду від 30.05.2023 року у справі №592/4443/17, провадження №61-9923св22).

Необхідно зазначити, що для з`ясування факту батьківства обов`язковим є застосування спеціальних знань, зокрема, призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Європейський Суд з прав людини, рішення якого є джерелом права, згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення № 3451/05, §34, від 07.05.2009 року).

Приймаючи до уваги наведене вище, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 12.03.2024 року. Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що питання, яке зазначено у клопотанні позивача про призначення судової експертизи, має значення для ухвалення законного і обґрунтованого рішення, потребує спеціальних знань. При цьому, сторонами спору не надані інші висновки експертів із спірних питань, у зв`язку з чим існує необхідність повторного призначення по справі судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу, оскільки позивачем документально підтверджено (а.с.91,92) ту обставину, що у визначений судовим експертом для проведення попередньої експертизи час, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , хворів, тому попередня експертиза не була проведена, і дані обставини дійсно не залежали від волі позивача ОСОБА_1 .

На підставі наведеного вище, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та невідповідності нормам права і фактичним обставинам справи оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 12.03.2024 року, не можуть бути підставами для її скасування, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апелянта, викладені у додаткових поясненнях у справі від 19.05.2024 року (а.с.136-137), не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 12.03.2024 року, оскільки вказані доводи апелянта не впливають на правильність вирішення судом першої інстанції клопотання позивача про призначення по даній справі судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації методом ДНК-аналізу, що має безумовне значення у справах про визнання батьківства, що і є предметом вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 12.03.2024 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повної постанови - 12.07.2024 року.

Головуючий: Судді: