Справа № 2-3357/11
Провадження № 4-с/947/35/24
УХВАЛА

29.05.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі

головуючого - судді Луняченка В.О. ,

Розглянувши скаргу ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на бездіяльність посадової особи ( органу державної виконавчої служби) Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 03.05.2024 року , в інтересах ОСОБА_1 , звернулась адвокат Тодирець Андрій Олександрович, із скаргою на бездіяльність посадової особи ( органу державної виконавчої служби) Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). та просить суд визнати неправомірною бездіяльність начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , щодо невжиття заходів, спрямованих на зняття арешту з усього належного ОСОБА_1 нерухомого майна та скасування заборони на його відчуження, накладених постановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08.12.2011 року, а також зобов`язати начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , зняти арешт з усього нерухомого майна (невизначене майно), ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 , та скасувати заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 11945018, зареєстровано: 09.12.2011 о 10:09:49 за № 11945018, реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України), що були накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08.12.2011 року., державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ.

У відзиві , поданному 24.05.2024 року представником Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) заперечується проти задоволення скарги та стверджується про відсутність на момент закриття виконавчого провадження о 2012 році та на момент отримання заяви у 2024 році підстав ждля зняття арешту з майна , яке було накладено під час виконавчого провадження та ненадання заявником доказів повного погашення заборгованості за виконавчим документом а також сплати виконавчого збору і витрат виконавчого провадження.

Як встановлено судом на примусвовому виконанні Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження №30283261 з примусового виконання виконавчого листа №2-3357 виданого 10.11.2011 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ 2 УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 76 374,43 грн.

В рамках вказаного вкионавчого провадження державним виконавцем відділу 08.12.2011 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-6/1561.

Пстановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС м Одеси від 27.06.2012 виконавчий лист №2-3357/11 від 10.11.2011 року повернуті стягувачу з підстав, визначених п.4 ст. 47 ЗУ « Про виконавче провадження».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2014 року у справі 3 2-3357/11 відмовлено у задовлені заяви про заміну сторонни виконавчого провадження.

На звернення із заявою про зняття арешту листом від 22.04.2024 начальника Малиновського відділу ДВС у м. Одесі Коваленко В.О. було відмовлено у звязку із відсутністю підстав для зняття арешту та пропозицією для можливості зняття арешту надати докази сплати заборгованості за виконавчим листом , сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України "Про виконавче провадження" (частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Верховний Суд, про розгляді справи №2/0301/806/11, предметом дослідження в якої було те, що на майно особи, яка була боржником у виконавчих провадженнях, з метою забезпечення виконання виконавчого документу державний виконавець у 2012 та 2015 роках наклав арешт і у подальшому виконавчі провадження були завершені шляхом повернення виконавчих документів стягувачу, матеріали виконавчих проваджень знищено та у 2021 році арешт майна залишається чинним, оскільки виконавець не відреагував на прохання власника майна його зняти, у постанові від 13 липня 2022 року, зазначив наступне :

Суди попередніх інстанцій ухвалили протилежні судові рішення за заявою особи визнати незаконною бездіяльність виконавця та зобов`язати його зняти арешт з майна.

Розглядаючи цю справу, Верховний Суд має відповісти на таке ключове питання: чи є виправданим втручання у право особи на мирне володіння майном збереження протягом тривалого часу арешту належного їй майна за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, спір у справі, що переглядається, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді не зняття арешту державними виконавцями, які здійснювали виконавчі дії у виконавчих провадженнях N N 33766282 та 47068333 на стадії їх завершення під час повернення виконавчих документів стягувачу у 2014 та 2016 роках.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву ОСОБА_1 від 05 серпня 2021 року про зняття арешту у зв`язку з виконання виконавчого документу поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

За таких обставин, стаття 50 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини, на що суд апеляційної інстанції вірно звернув увагу, скасувавши як незаконну ухвалу суду першої інстанції.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому суд апеляційної інстанції підставно врахував те, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

На підставі зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що незняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.

Крім того, Верховний Суд вважає, що посилання на несплату боржником виконавчого збору по вказаним виконавчих провадженнях не є підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, оскільки , у матеріалах справи відсутні дані, що з метою стягнення виконавчого збору державний виконавець виносив постанову, відкривав виконавче провадження і задля виконання цього виконавчого документа накладав арешт на майно боржника.

Викладені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі N 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі N 161/14034/20 (провадження N 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі N 645/6694/15-ц (провадження N 61-18160св19).

У даному випадку, суд , враховуючи відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, правовий висновок Верховного Суду про визнання бездіяльності виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, є законним та обґрунтованим, приходить до висновку що належними, справедливим та законним буде задоволення заяви , поданої адвокатом Тодирець А.О. в інтересах ОСОБА_1 , та визнання неправомірними бездіяльність начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , щодо невжиття заходів, спрямованих на зняття арешту з усього належного ОСОБА_1 нерухомого майна та скасування заборони на його відчуження, накладених постановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08.12.2011 року та відповідно і зобовязання начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , зняти арешт з усього нерухомого майна (невизначене майно), ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та скасувати заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 11945018, зареєстровано: 09.12.2011 о 10:09:49 за № 11945018, реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України), що були накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08.12.2011 року., державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 353,354,447-451 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Задовольнити скаргу ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) на бездіяльність посадової особи ( органу державної виконавчої служби) Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Визнати неправомірною бездіяльність начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , щодо невжиття заходів, спрямованих на зняття арешту з усього належного ОСОБА_1 нерухомого майна та скасування заборони на його відчуження, накладених постановою державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08.12.2011 року.

Зобов`язати начальника Малиновського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , зняти арешт з усього нерухомого майна (невизначене майно), ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та скасувати заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 11945018, зареєстровано: 09.12.2011 о 10:09:49 за № 11945018, реєстратором: Одеська філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України), що були накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В-6/1561, (№ ЄДРВП 30283261) від 08.12.2011 року., державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ.

Повний текст ухвали буде виготовлено протягом п`яти днів після проголошення вступної та резолютивної частині ухвали.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повна ухвала складена судом 03.06.2024.

Суддя Луняченко В. О.