Дата документу 22.05.2024 Справа № 335/2627/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/2627/24 Головуючий у 1 інстанції Крамаренко І.А.
Провадження № 22-ц/807/1142/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірної інформації та її спростування,-

В С Т А Н О В И Л А:

07.03.2024 заявник ОСОБА_3 , в особі адвоката Барчука Володимира Івановича, через систему «Електронний суд», звернувся до суду із заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, яка розміщена у месенджері Telegram «Пологовский вестник».

Просив встановити юридичний факт, що інформація розміщена 11.09.2023 року у месенджері Telegram «Пологовский вестник» є недостовірною.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2024, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування залишено без руху, оскільки заявником не залучено заінтересованих осіб. Надано позивачу (представнику позивача) строк для усунення вказаних недоліків позову терміном 5 (п`ять) календарних днів з дня вручення (отримання) ухвали про залишення позовної заяви без руху.

27.03.2024 на адресу суду, через систему «Електронний суд» (сформовано 26.03.2024), від адвоката Барчук В.І. надійшла заява про усунення недоліків, відповідно до якої повідомлено про те, що заявник ОСОБА_3 не має можливості ідентифікувати особу власника/адміністратора телеграм-каналу «Пологовский вестник» та надати суду відповідні відомості, та зазначено, що законодавство України та судова практика передбачає можливість розглядати справи про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано неможливість встановлення особи, яка розповсюдила недостовірну інформацію, тому спір підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з наявності спору про право, з чим погоджується колегія суддів.

Встановлено, що ОСОБА_3 подав заяву про встановлення факту недостовірної інформації саме в порядку окремого провадження без визначення заінтересованих осіб.

Неможливість встановлення автора статті та власника вказаного веб-сайту обґрунтовує тим, що відомості про реєстратора доменного імені та хостинг-провайдер в службі WHOIS скриті.

Спірна інформація (публікація) розміщена на веб-сайті: https://t.me/plvestnik/1101; https://t.me/plvestnik/11012.

Конституція України гарантує кожному право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію (частина 4 статті 32).

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Національним законодавством, а саме частиною 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до статті 275 ЦК України вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Отже, відповідно до статті 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Спростування недостовірної інформації може здійснюватися як у спосіб захисту честі, гідності, ділової репутації, так і встановлення факту недостовірної інформації. У той же час, перший розрахований на наявність спору та здійснюється в порядку позовного провадження, другий, - коли метою є лише встановлення факту, що має юридичне значення та здійснюється в порядку окремого (непозовного) провадження.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 у справі №904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) дійшла висновку, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.».

Таким чином, у разі, якщо інформація має свого суб`єкта поширення, такий повинен бути відповідачем у справах про спростування недостовірної інформації. А це, в свою чергу, виключає порядок розгляду справи в порядку окремого (непозовного) провадження.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

Колегія суддів, звертає увагу, що судом першої інстанції вірно зазначено, що враховуючи знеособленість даних про реєстрантів доменних імен t.me в службі WHOIS, а також те, що ці доменні імена зареєстровані в публічних доменах .mе, що не належать до українського сегменту мережі Інтернет, реєстратор цих доменних імен та хостинг-провайдер є іноземними суб`єктами, з метою перевірки інформації щодо належності веб-сайтів https ://t.me/ та https://telegram.org/ компанії Телеграм ФЗ-ЛЛС (Telegram FZ-LLC, Бізнес Сентрал Тауерс, Тауер А, Офіс 2301-2303, Дубай, ОАЕ), можливо витребувати відповідно до законодавства (зокрема, в судовому порядку): дані про реєстрантів доменних імен t.me - у реєстратора цих доменних імен - GoDaddy.com, LLC; дані про отримувачів послуг хостингу щодо розміщення програмного забезпечення веб-сайтів https://t.me/ на спеціалізованому веб-сервері та забезпечення доступу до нього з мережі Інтернет - у хостинг- провайдера цих веб-сайтів Global Network Management Inc; дані про володільця облікового запису, що використовується для розміщення веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_1 у мережі Інтернет у реєстрантів доменних імен t.me та/або отримувачів послуг хостингу.

Таким чином, заявник має можливість отримати інформацію стосовно належності веб-сайтів https://t.me/ компанії Телеграм ФЗ-ЛЛС (Telegram FZ-LLC, Бізнес Сентрал Тауерс, Тауер А, Офіс 2301-2303, Дубай, ОАЕ), зокрема, дані про реєстрантів доменних імен, дані про отримувачів послуг хостингу, дані про володільця облікового запису, що використовується для розміщення веб-сайтів, відповідно до чинного законодавства.

Окрім цього, колегія суддів, погоджується з твердженням суду першої інстанції, що враховуючи те, що Telegram та зареєстровані доменні імена не належать до українського сегменту мережі Інтернет, реєстратор цих доменних імен та хостинг - провайдер є іноземними суб`єктами, то застосуванню підлягає Закон України «Про міжнародне приватне право», на підставі якого можливо отримати необхідну інформацію щодо авторів або володільців каналу.

Таким чином, ідентифікація особи відповідача є можливою, що виключає встановлення факту недостовірної інформації в порядку окремого провадження відповідно до приписів абзацу 3 ч.4 ст.277 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості встановлення особи відповідача спростовується вищевикладеним.

Інших доводів щодо порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права апеляційна скарга не містить.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В розумінні процесуального закону апелянтом не надано жодних доказів, які підтверджують доводи апеляційної скарги.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: