ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3837/24 Справа № 220/209/21 Суддя у 1-й інстанції - Якішина О. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Корчистої О.І., Остапенко В.О.

за участю секретаря судового засідання Лідовської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №220/209/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Якішиної О.М., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що під час артобстрілу в Петровському районі м.Донецьк 18.09.2014 вона отримала тілесні ушкодження, а саме: двобічний перелом нижньої щелепи в ментальному відділі праворуч та тіла зліва, дефект тканин, забито-розірвані рани лівої щоки, кута роту, язику, дна порожнини роту, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Внаслідок отриманих поранень позивача встановлено другу групу інвалідності. Після обстрілу 18.09.2014р. позивача в ургентному порядку було доставлено до 2-го стоматологічного відділення Центральної міської лікарні м.Донецьк зі скаргами на болі, наявність рани обличчя та кровотеча з порожнини рота, утруднене дихання, порушення прикусу, рухливість фрагментів нижньої щелепи, загальну слабкість. З 18.09.2014р. по 08.10.2014р. вона знаходилася на стаціонарному лікуванні у стоматологічному відділенні Центральної міської лікарні №1 м.Донецьк з діагнозом: мінно-вибухова травма, відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом нижньої щелепи в ментальному відділі праворуч та тіла зліва (з дефектом тканин) забито-рвані рани лівої щоки, кута роту, язику, дна порожнини рота, чужорідне тіло (осколок міни) дна рота справа, кровотеча з рани, наростаюча дислокаційна асфікція.

У період з 19.01.2015 року по 27.02.2015 рік вона проходила лікування в КМКМ №1 у відділенні щелепно - лицевої хірургії м.Харків, де перебувала з діагнозом невірно-консолідуючий двобічний перелом нижньої щелепи з формуванням хибних суглобів внаслідок перенесеної мінно-вибухової травми. За вказаний період проводилось хірургічно-ортопедичне лікування. 22.02.2015 року виконано оперативне втручання під наркозом «Усунення деформації нижньої щелепи, остеосинтез», з послідовною ортопедо-ортодоничною корекцією в післяопераційний період. З 02.03.2015 року по 26.03.2016 рік проходила лікування в КМКЛ №1 у відділенні щелепно-лицевої хірургії м.Харків, де перебувала з діагнозом: деформуючий рубець щічної ділянки, дна порожнини рота зліва. Посттравматична адентія нижньої шелепи зубо-альвеолярний дефект зліва. В післяопераційному періоді проводився ортопедичний етап лікування - щелепно-лицеве протезування. Виготовлена та пристосована відновлююча ортопедична конструкція на нижню щелепу. Позивач спрямувала заяву до міжвідомчої комісії з питань установлення факту отримання особами поранень чи інших ушкоджень здоров`я одержаних від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, рішенням якої установлено факт одержання позивачем поранення (ушкодження здоров`я) від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 18.04.2014р. на території проведення антитерористичної операції.

Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №413709, ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності з 04.02.2020р., причина інвалідності - поранення, ушкодження здоров`я від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 18.09.2014р. Відповідно до витягу з ЄРДР №0001193, 08.07.2016 року до чергової частини Лиманського ВП Славянського відділу поліції ГУНП в Донецькій області зі СУ ГУНП в Донецькій області надійшла копія адвокатського запиту від 30.06.2016 року від адвоката Науменко Ю.В. про те, що під час обстрілу 18.09.2014р. в Петровському районі м.Донецьк були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості внесено за ч.2 ст.258 КК України. Відповідно до листа ГУСБУ в Донецькій і Луганській області від 30.06.2020р. СУ 2-го управління (з дислокацією у м.Маріуполь Донецької області) ГУСБУ в Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001193 від 08.07.2016р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 258 КК України.

У вказаному кримінальному провадженні позивача визнано потерпілою та допитано 17.09.2019р. На теперішній час жодній особі про підозру у вказаному кримінальному провадженні не повідомлено, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. Вважає, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні на сьогоднішній день не проводиться. Протягом більше ніж 6 років держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що позивач не має можливості стягнути спричинену їй моральну школу з винних осіб, тому вимушена звернутися з ним позовом. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №1275-р від 02.12.2015р. затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м.Донецьк, де були заподіяні оскольчаті поранення позивачу, належить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Відповідно до ст.19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи.

На момент звернення до суду держава не прийняла відповідний закон, як це передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», на підставі якого виплачується компенсація за шкоду, завдану здоров`ю осіб від терористичних актів. Однак відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача. Таким чином, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити спричинену їй моральну шкоду, яка полягала у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених заподіянням позивачу каліцтва та ушкодження здоров`я внаслідок терористичного акту, а також відсутністю ефективного, незалежного розслідування протягом більше ніж 5 років.

З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачу моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, позивач оцінює розмір спричиненої моральної шкоди у зв`язку з заподіянням їй каліцтва та ушкодження здоров`я у розмірі 1 000 000 гривень з огляду на те, що її фізичні і моральні страждання відносяться до тяжких (інвалідність, хвороби, порушення нервової системи, емоційного стану, тривожність, серйозні нервові розлади). Крім того, тілесні ушкодження суттєво обмежили її життєдіяльність, оскільки позивач тривало лікувалась та продовжує і в даний час. Заподіяні тілесні ушкодження не дозволяють також пережити страшні події, так як з їх наслідками позивач зустрічається кожного дня (продовжує лікуватися, не може працювати). Наразі позивач відчуває себе неповноцінною (непрацездатною і знівеченою рубцями). Втрати позивача є довічними та більшою частиною непоправними.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що заподіяння їй 18.09.2014 поранення внаслідок артилерійського обстрілу Петровського району м.Донецька, хоча і мали місце на території, над якою втрачено ефективний контроль, проте дана територія продовжувала перебувати під юрисдикцією України. В свою чергу держава, її виконавчі органи, не вчинили заходи в межах своїх повноважень, які, допомогли б уникнути ризику загрози життю, а саме не розробили і не реалізували дієвий план евакуації цивільного населення в безпечне місце, не здійснила заходів щодо утворення територій безпеки на лінії зіткнення, зелених коридорів для виїзду населення з прифронтових населених пунктів, в результаті чого позивачка отримала ушкодження здоров`я. Населення України лише у 2022 році відчуло дієві дії Уряду по організації евакуації з місць, де ведуться бойові дії.

Вважає, що нею доведені саме ті обставини, на відсутність яких, суд посилався при відмові у задоволенні позову, не надавши при цьому оцінки позиції позивача.

Також, посилалася на те, що внаслідок отриманих травм, вона змінила уклад свого життя. Жодного легітимного обґрунтування порушення права позивача на життя та здоров`я, приватне життя, не було надане відповідачем у попередні вісім років. Наразі державою позивачу не було відшкодовано моральну шкоду, завдану порушенням державою своїх позитивних обов`язків, що призвело до отримання ІІ групи інвалідності та руйнування житла.

Скаржник звертає увагу, що оскільки територія АТО за міжнародним публічним правом є територією України, за відсутності доказів того, що держава здійснила свої зобов`язання щодо попередження та захисту мирних жителів на цій території (наприклад, правове регулювання переміщення осіб в безпечні регіони та проведення евакуації тощо), саме Держава повинна нести відповідальність за таку бездіяльність у сенсі статті 2 Конвенції

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно виписки з історії хвороби №1303 ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у Центральній міській клінічній лікарні №1 м.Донецька в період з 18.09.2014р. по 08.10.2014р. з діагнозом: мінно-вибухова травма, відкритий вогнепальний багатоуламковий перелом нижньої щелепи в ментальному відділі праворуч та тіла ліворуч (з дефектом тканин), забито - рвані рани лівої щоки, кута роту, язику, дна порожнини рота, чужорідне тіло (осколок міни?) дна рота справа. Кровотеча з рани, наростаюча дислокаційна асфікція. Проведено оперативне лікування 18.09.2014р., 20.09.2014р., 24.09.2014р., 01.10.2014р.

У період з 19.01.2015 по 27.02.2015 перебувала на стаціонарному лікуванні в ЦМКМ №1 у відділенні щелепо-лицевої хірургії м.Харків з діагнозом: невірно-консолідуючий двобічний перелом нижньої щелепи з формуванням хибних суглобів внаслідок перенесеної мінно-вибухової травми. За вказаний період проводилось хірургічно - ортопедичне лікування. 22.02.2015 року виконано оперативне втручання під наркозом «Усунення деформації нижньої щелепи, остеосинтез», з послідовною ортопедо-ортодоничною корекцією в післяопераційний період.

З 02.03.2015 р. по 26.03.2015 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в ЦМКМ № 1 у відділенні щелепно - лицевої хірургії м. Харків з діагнозом: деформуючий рубець щічної ділянки, дна порожнини рота зліва. Посттравматична адентія нижньої щелепи зубо-альвеолярний дефект зліва. В післяопераційному періоді проводився ортопедичний етап лікування - щелепо-лицеве протезування. Виготовлена та пристосована відновлююча ортопедична конструкція на нижню щелепу.

З 27.02.2017 по 22.03.2017 перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 12 з діагнозом: неправильно консолідований перелом нижньої щелепи в ділянці лівого тіла. Проведена операція - реконструкція нижньої щелепи.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №28 від 29.07.2018 року, проведеної в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000691 від 25.10.2017 року, виявлені при судово-медичному обстеженні травми могли утворитись від дії фрагменту (фрагментів) мінно-вибухового (мінно-вибухових) пристрою, індивідуальні особливості яких у властивостях ушкоджень не відобразились, як окремо, так і у сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент отримання.

З виписки з медичної карти стаціонарного хворого №76132/351 від 11.04.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 в період з 08.04.2019 по 11.04.2019 перебувала на стаціонарному лікуванні в Київській обласній клінічній лікарні №12 з діагнозом: стороннє тіло (металоконструкція) нижньої щелепи. Проведено операцію - зняття металоконструкції.

Висновком МСЕК серії 12 ААБ №413709 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 04.02.2020, причина інвалідності - поранення, ушкодження здоров`я від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння 18.09.2014р. на території проведення антитерористичної операції.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2-ї групи.

Відповідно до витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0001193 від 09.06.2014р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.258 КК України, 08.07.2016 року до чергової частини Лиманського ВП Словянського відділу поліції ГУНП в Донецькій області зі слідчого управління ГУНП в Донецькій області надійшла копія адвокатського запиту від 30.06.2016 року від адвоката Науменко Юлії Володимирівни про те, що під час обстрілу 18.09.2014 року в Петровському районі м. Донецьк були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає: АДРЕСА_1 .

З листа старшого слідчого в ОВС слідчого відділу 2-го управління (з дислокацією у м.Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 30.06.2020 року № 78/2/13-2207нт вбачається, що 08.07.2016 року ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0001193 від 09.06.2014 р. та 17.09.2019 р. допитано в якості потерпілої. Станом на час надання відповіді досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженню триває, про підозру нікому не повідомлялося.

Згідно висновку експерта №16/20 за результатами проведення психологічної експертизи, складеного 08.02.2021 року, у ОСОБА_1 наявні зміни в психоемоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості, та виникли за обставин отримання ОСОБА_1 травм внаслідок обстрілу 18.09.2014 в Петровському районі м. Донецьк. ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний (можливий) розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , становить 1 000 000 (один мільйон) гривень.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивач не обґрунтувала порушення Державою Україною її позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя та здоров`я. Доказів отримання позивачем каліцтва внаслідок не виконання Державою Україною конкретних обов`язків з гарантування права на життя та здоров`я позивачем також суду не надано, у зв`язку з чим відсутні підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання вказаного обов`язку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Згідно з частиною першою статті 1207 цього Кодексу у редакції, чинній до 03 липня 2020 року шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною (пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18).

Відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Проаналізувавши положення статті 1177 ЦК України у редакції, чинній до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами №54904/08 і №3958/13, поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення ЄСПЛ зазначив, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування.

ЄСПЛ зазначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави.

З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції «rationemateriae» (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyyv. Ukraine), заява № 54904/08 і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyukv. Ukraine), заява № 3958/13).

Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку встановленому законом.

Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»).

З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.

Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

Більше того, у законодавстві України відсутня не лише процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння «mutatismutandis» рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenkov. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. «mutatismutandis» ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування «legitimateexpectation» успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому, як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. «mutatis mutandis» рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. «mutatis mutandis» рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35).

Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема у судовому рішенні (див. для порівняння «mutatismutandis» ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (GaydukandOthersv. Ukraine), заява № 45526/99 та інші).Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. «mutatis mutandis» рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50).

Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує, без спеціального закону, легітимного очікування на отримання від Держави України відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок ушкоджень під час терористичного акту в період проведення антитерористичної операції, незалежно від того, на якій території (підконтрольній чи непідконтрольній Україні) мав місце вказаний акт.

У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я у період проведення антитерористичної операції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (провадження № 12-23гс20), від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20).

Таким чином, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 просила стягнути з Держави Україна на відшкодування моральної шкоди, завданої їй терористичним актом, що призвів до ушкодження здоров`я, посилаючись на те, що Держава Україна є відповідальною за порушення права на життя, гарантованого Конвенцією.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України).

Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції).

Сам по собі факт отримання тілесних ушкоджень на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення антитерористичної операції, Операції об`єднаних сил (далі - ООС), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції; див. «mutatis mutandis» рішення ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти росії (щодо Криму)» (Ukraine v. russia (re Crimea) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення антитерористичної операції, ООС) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави.

За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому:

1) негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку;

2) позитивний обов`язок має два різновиди: матеріальний та процесуальний.

- Матеріальний, за яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб.

Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язав за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходів, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язків так, щоб не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар.

Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретних заходів, спрямованих на запобігання її втіленню (див. «mutatis mutandis» рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v.Italy), заява № 37703/97, § 68).

- Процесуальний, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоб бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя.

Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних «mutatis mutandis» рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального, може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17 (провадження №14-167цс20) виснувала, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак проблема у подібних справах полягає в тому, щоб встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією Держави України у сенсі статті 1 Конвенції та чи порушила Держава Україна певні свої обов`язки з тих, які випливають з указаної статті.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення антитерористичної операції, ООС, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1, схваленої постановою від 21 квітня 2015 року №337-VIII).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії, і в квітні ж озброєні формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії. В результаті наслідком стало воєнна окупація і подальша анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємною складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях. Відбулось масове порушення прав громадян України, у тому числі права на життя, на вказаних територіях - в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях.

24 лютого 2022 року розпочалась та триває ще одна фаза збройної агресії проти України - повномасштабне вторгнення на суверенну територію держави. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» №2433. Визнала, що агресія проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України від 18 січня 2018 року №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Встановлено, що позивач отримала вогнепальне поранення внаслідок артилерійського обстрілу в Петровському районі м.Донецьк, який (як і м.Донецьк в цілому) був на той час і є на зараз тимчасово окупованим. Колегія суддів погоджується, що отримання вогнепального поранення, та як наслідок втрата позивачем працездатності і встановлення другої групи інвалідності, безперечно зумовлює сильні психологічні і фізичні страждання для неї, що завдає моральної шкоди.

Між тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у аналогічній справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20), зазначено, що проблема такої справи полягає не лише в тому, чи страждав морально позивач, не лише в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис необхідно застосувати для присудження відповідного відшкодування. Ключова проблема у цій справі полягає в тому, чи має за заподіяні моральні страждання позивачу нести цивільну відповідальність саме Держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати (пункт 45).

З урахуванням вищенаведеного та всіх обставин цього спору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не обґрунтовувала, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик для її здоров`я.

У спірних правовідносинах відсутні правові підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя.

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 вересня 2022 року у справі № 225/1221/20 (провадження № 61-11007св21); від 23 листопада 2022 року у справі № 644/7155/18 (провадження № 61-3041св20); від 23 листопада 2022 року у справі № 242/981/18 (провадження № 61-23065св19); від 18 січня 2023 року у справі № 644/8115/18 (провадження № 61-15831св20); від 08 лютого 2023 року у справі № 423/847/20 (провадження № 61-12412св22); від 21 квітня 2023 року у справі № 423/405/18 (провадження № 61-2285св23), від 31 травня 2023 року у справі № 237/1314/21 (провадження № 61-2443св23)та інших.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не обґрунтовано вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначено факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на її життя та здоров`я.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного суду від 02 лютого 2024 року у справі № 242/2367/21 (провадження № 61-10468св23), від 01 лютого 2024 року у справі № 242/5372/20 (провадження № 61-9935св23).

Доводи апеляційної скарги, що держава та її виконавчі органи не вчинили заходи в межах своїх повноважень, які допомогли б уникнути ризику загрози життю, а саме не розробили і не реалізували дієвий план евакуації цивільного населення в безпечне місце, не здійснила заходів щодо утворення територій безпеки на лінії зіткнення, зелених коридорів для виїзду населення з прифронтових населених пунктів, в результаті чого позивач отримала ушкодження здоров`я, є безпідставними, оскільки Держава Україна не контролювала цю частину території настільки, щоб попередити отримання позивачем тілесних ушкоджень, навіть якщо би вона могла та мала це зробити. За дотримання і захист прав людини на цих територіях за міжнародним гуманітарним правом відповідає РФ як держава, яка фактично контролює частину Донецької і Луганської областей.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 січня 2024 року відсутні.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 11 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: