КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №753/3993/23 Головуючий у 1 інстанції: Шаповалова К.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середньої заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середньої заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії.

З урахуванням нової редакції позовних вимог викладених 06.04.2023 просив суд визнати протиправним та скасувати Наказ Державного підприємства Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 1.06.2022 № 01-07-13 «Про втрату чинності окремих положень наказів» згідно додатку 1 до даного наказу щодо ОСОБА_1 ; зобов`язати Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» зарахувати та сплачувати ОСОБА_1 середню заробітну плату з 01 червня 2022 року; стягнути з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 01 червня 2022 року по березень 2023 року (включно) в розмірі 124 960 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що в 2017 році позивач був прийнятий на посаду провідного інженера з технічного нагляду відділу служби утримання та експлуатації ДП «МА «Бориспіль».

9 березня 2022 року позивач уклав контракт добровольця та по теперішний час знаходиться у лавах добровольчого формування № 7 територіальної громади м. Києва «Легіон Д».

Наказом ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" від 9 березня 2022 року позивача було увільнено від виконання професійних обов`язків з 9 березня 2022 року по 9 березня 2025 року із збереженням на час проходження військової служби місця роботи та середньої заробітної плати.

Наказом від 1 червня 2022 року відповідач скасував попередній наказ від 6 квітня 2022 року із зазначенням підстави скасування-запровадження на підприємстві простою та з червня 2022 року почав виплачувати позивачу лише 2/3 від окладу, замість середнього заробітку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 14 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права.

Апелянт зазначив, що оскільки він у робочий час виконує обов`язки добровольця за контрактом - тобто державні та громадські обов`язки, і гарантії визначені частиною першою статті 119 КЗпП України, а тому має право отримувати середню заробітну плату повністю, а не 2/3 від окладу як інші працівники.

Оскільки апелянт об`єктивно не міг виконувати посадові обов`язки провідного інженера з технічного нагляду виробничого відділу до підрозділів, підпорядкованих директору з експлуатації, він вважається таким, що не має робочого часу з 24 лютого 2022 року.

Вважає, що на нього поширюються гарантії, передбачені ч. 1 ст. 119, а не ст.113 КЗпП України.

Вважає, що суд першої інстанції не правильно витлумачив поняття робочого часу, використане в ч. 1 ст.119 КЗпП і помилково застосував до спірних правовідносин між Позивачем і Відповідачем ч. 1 ст. 113 КЗпП України замість ч.1 ст.119 КЗпП України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

22 жовтня 2024 року ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» подало відзив на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Сінькевич В.А., в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача адвокат Михайлов А.Л., в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін враховуючи наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 27 грудня 2017 року працює в ДП «МА «Бориспіль» до 17 червня 2022 року на посаді провідного інженера з технічного нагляду виробничого відділу служби з утримання та експлуатації, з 17 червня 2022 року переміщений на посаду провідного інженера з технічного нагляду виробничого відділу до підрозділів, підпорядкованих директору з експлуатації, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , заведеної на його ім`я (а.с. 8-10).

Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №01-07.10-1 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з введенням військового стану на всій території України, оголошенням загальної мобілізації та закриттям повітряного простору України в ДП «МА «Бориспіль» з 24 лютого 2022 року був встановлений простій у всіх структурних підрозділах підприємства (а.с. 56).

9 березня 2022 року ОСОБА_1 уклав контракт добровольця територіальної оборони «Легіон Д» строком на 3 роки (а.с. 11-12)

Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» від 6 квітня 2022 року № 11-07/1-567/п ОСОБА_1 визнано увільненим від роботи з 9 березня 2022 року по 9 березня 2025 року у зв`язку з проходженням ним служби у територіальній обороні відповідно до умов укладеного контракту добровольця територіальної оборони, із збереженням за ним на час проходження служби в територіальній обороні місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати (а.с. 13).

Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» від 1 червня 2022 року № 01-07-13 у зв`язку із запровадженням на підприємстві простою, що виключає можливість виконання працівниками підприємства громадських та державних обов`язків у робочий час, з урахуванням вимог частини першої статті 119 КЗпП України скасовано з 1 червня 2022 року наказ від 6 квітня 2022 року № 11-07/1-567/п стосовно ОСОБА_1 (а.с. 14).

На виконання цього наказу в період часу з 1 червня 2022 року по день звернення позивача до суду ДП «МА «Бориспіль» оплачує ОСОБА_1 час простою в розмірі 2/3 його посадового окладу. Ця обставина не заперечується позивачем та підтверджується довідкою головного бухгалтера ДП «МА «Бориспіль» №14.5-59/1-1001 від 7 серпня 2024 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст. 263 ЦПК України Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду повністю відповідає зазначеним вимогам враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з пунктом 16 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабміну від 29 грудня 2021 року № 1449 (надалі -Положення № 1449), членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.

Відповідно до пункту 21 Положення № 1449 контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні. Такі особи укладають контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджується Міноборони.

Наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84 «Про затвердження форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07 березня 2022 р. за № 307/37643 затверджено форму контракту добровольця територіальної оборони (далі - Контракт).

У преамбулі форми Контракту зазначено, що командир з одного боку, а доброволець з іншого боку, на добровільній основі, на час виконання державних та/або громадських обов`язків, перебуваючи під захистом держави, маючи усі права, свободи, гарантії, закріплені Конституцією України, Кодексом законів про працю України, відповідно до Закону № 2024-IX та Положення № 1449, уклали контракт добровольця територіальної оборони.

Згідно з пунктом 3 форми контракту на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-IX), який набрав чинності 24 березня 2022 року.

Вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на час винесення спірного наказу

ДП ДП «МА «Бориспіль») встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ч. 1 ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов?язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров?я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв?язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідно до ч.1 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов?язків, якщо за чинним законодавством України ці обов?язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про основи національного спротиву» складовими національного спротиву є територіальна оборона, рух опору та підготовка громадян України до національного спротиву.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України «Про основи національного спротиву» фінансування та матеріально-технічне забезпечення національного спротиву здійснюються за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, а також з інших не заборонених законодавством України джерел.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов?язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Враховуючи встановлені судом обставини, оскільки з 24 лютого 2022 року відповідачем було запроваджено на підприємстві простій, час простою оплачувався позивачу у встановленому законом порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував ст. 113 КЗпП України замість ст. 119 КЗпП України при нарахуванні середнього заробітку при

встановленні суми нарахованої заробітної плати та заборгованості по заробітній платі, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.

Норма ч. 1 ст. 119 КЗпП України пов?язує відповідні гарантії працівників одночасно з двома умовами: а) виконанням працівником державних або громадських обов?язків; б) здійсненням працівником вказаних обов?язків у робочий час.

Робочим часом вважається встановлений законом або на його підставі угодою сторін час, протягом якого працівники згідно з правилами внутрішнього трудового розпорядку повинні виконувати за трудовим договором свої трудові обов?язки.

На підставі наказу від 24.02.2022 № 01-07.10-1 починаючи з 24.02.2022 року і дотепер в ДП МА «Бориспіль» запроваджено простій з оплатою працівникам часу простою з розрахунку 2/3 тарифної ставки, встановленого працівникам розряду (окладу).

Водночас, перебування працівника в простої позбавляє його обов?язку виконувати роботу, а отже виключається й сам факт наявності у працівника робочого часу в період простою.

На момент укладення контракту добровольця територіальної оборони 22 серпня 2022 року позивач продовжував перебувати у простої, і, як наслідок, виконання ним за контрактом добровольця територіальної оборони державних та/або громадських обов?язків у робочий час не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання позивача на необхідність нарахування йому середнього заробітку з 9 березня 2022 року оскільки він підписав контракт та вступив до лав територіальної оборони, виходячи з того, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року скасовано збереження середнього заробітку мобілізованим працівникам.

Відповідно до інформації, що міститься у службовій записці від 05.06.2023 № 23-10-210, позивач, в період з 24.02.2022 по 01.12.2022, не виводився з простою, встановленого на підставі наказу від 24.02.2022 № 01-07.10-1, а також йому не запроваджувалась дистанційна робота, так як за виконуваними ним посадовими обов?язками на підприємстві дистанційна робота не передбачена (а.с. 122).

Крім того, судом встановлено, що відповідач здійснював позивачу оплату часу простою в повному обсязі з дотриманням вимог, передбачених ч. 1 ст.113 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що у справах про трудовий спір обов?язок доведення правомірності не нарахування та не виплати заробітної плати в повному обсязі лежить саме на роботодавці, суд апеляційної інстанції сприймає критично, дійсно, обов?язок доказування при вирішенні трудових спорів покладений на роботодавця відповідно до п. 3 ст. 81 ЦПК України, водночас, відповідачем були надані всі докази щодо правомірності оплати всіх належних сум позивачу.

У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов?язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов?язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 5 грудня 2024 року

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана