ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Триголова В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ковжоги Олександра Івановича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 липня 2023 року, постановлене суддею Шевською О.І.

по справі за позовом за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя гаража та визнання права власності на 1/2 частину,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя гаража та визнання за нею права власності на 1/2 частину.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 11 жовтня 2000 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2013 року.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, вони побудували гараж, який розташований в АДРЕСА_1 у гаражному колективі «Рассвет».

05 січня 2004 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на вищевказаний гараж.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Вказала, що після його смерті, вона має ключі від замків, які знаходяться на вхідних дверях гаража та продовжує користуватися підвальним приміщенням цього гаражу для зберігання продуктів харчування, консервації та ін.

Враховуючи, що дане нерухоме майно було набуте ОСОБА_4 в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , остання просила визнати гараж спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на його частину.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 31 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя гаража та визнання права власності на 1/2 частину задоволено.

Визнано гараж, який розташований в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину гаража, що розташований в АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати за сплату судового збору в сумі 1 816 гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Ковжога О.І., просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірний гараж було побудовано ОСОБА_4 у період з 1995 до 1996 років, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , що виключає можливість його визнання спільною сумісною власністю подружжя.

Окрім того, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом поза межами строку позовної давності, визначеної ст. 72 СК України. Позивачем до матеріалів справи долучено висновок оціночно-будівельного дослідження складеного у 2016 році за замовленням ОСОБА_3 , який у 2016 році звернувся до суду з позовом про припинення права власності ОСОБА_4 на спірний гараж та визнання за ним права власності.

Також зазначено, що розгляд даної справи відбувся за відсутності відповідача та його представника, які не були належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду справи, що свідчить про порушення місцевим судом норм процесуального права, що є самостійною підставою для скасування рішення суду.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 11 жовтня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2013 року (т. 1, а.с. 8, 11).

Під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі було побудовано гараж, який розташований в АДРЕСА_1 , у гаражному колективі «Рассвет».

На підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради № 563 від 23.12.2003 ОСОБА_4 було видано свідоцтво № НОМЕР_1 від 05 січня 2004 року про право власності на гараж № НОМЕР_2 , який розташований в АДРЕСА_2 в автогаражному колективі «Рассвет» (т. 1, а.с. 9 (зворотня сторона) - 10).

Дане свідоцтво було зареєстроване Полтавським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1255 від 13 січня 2004 року, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлювальному документі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції враховуючи те, що спірний гараж набутий ОСОБА_4 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

У статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, що діяла на час укладення шлюбу та набуття ОСОБА_4 права власності на спірний гараж, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вказана норма узгоджується з нормами чинного законодавства України, зокрема статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 643/1718/23, провадження № 61-5474св24.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуг, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

За змістом частини першої статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого 24.11.2003 за замовленням ОСОБА_4 , гараж № НОМЕР_2 має цегляні стіни, цементну підлогу (т. 1, а.с. 12-13).

Отже, спірний гараж є нерухомим об`єктом.

За змістом частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Оскільки ОСОБА_4 набув право власності на спірний гараж під час перебування у шлюбі з позивачем, то суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що це майно є спільним сумісним майном подружжя.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що спірний гараж було побудовано в період з 1995 до 1996 року не підтверджено належними та допустимими доказами.

Посилання апелянта на рішення виконавчого комітету Октябрської районної Ради народних депутатів від 26.09.1995 року № 400, яким дозволено ОСОБА_4 побудувати гараж № НОМЕР_2 та вказано закінчити будівництво гаража до 20.10.1996 р. не підтверджує факту дійсного будівництва гаража у вказаний термін та введення його в експлуатацію.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 звернувся 19.11.2003 (в період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ) до Полтавського міжміського бюро технічної інвентаризації з замовленням № 11383 в якому просив виконати первинну інвентаризацію гаража (т. 1, а.с. 64).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б спростували факт того, що спірний гараж є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Посилання апелянта на пропуск ОСОБА_2 строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом колегія суддів відхиляє з наступних підстав.

Статтею 20 СК України передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15 (провадження № 61-495св18), від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15 (провадження № 61-8081св18), від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16 (провадження № 61-19445св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 753/18448/17 (провадження № 61-9354св21), наведено правовий висновок про те, що у частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

В позовній заяві ОСОБА_2 вказала, що лише в кінці 2018 року їй стало відомо про те, що її колишній чоловік продав гараж ОСОБА_3 , але коштів з його продажу вона не отримувала, до цього часу вона має ключі від вхідних дверей гаража та продовжує користуватися наявним в ньому підвальним приміщенням.

Посилання апелянта на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16.06.2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спірний гараж, не є доказом пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 не була учасником даної справи.

Оскільки, початок перебігу позовної давності за вимогами про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу, відліковується з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а не з моменту вчинення проти волі (без відома та за відсутності згоди) цієї особи правочину щодо відчуження спірного майна, з огляду на те, що ОСОБА_2 продовжує безперешкодно користуватися спірним гаражем, що не спростовано апелянтом, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи та дав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, щодо порушення місцевим судом норм процесуального права з огляду на наступне.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно зі статтею 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка-повідомлення повинна бути вручена завчасно.

Положеннями п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку, проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При дослідженні матеріалів справи встановлено, що докази належного повідомлення відповідача та його представника про розгляд справи призначеної на 31 липня 2023 року відсутні.

Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі також - «ЄСПЛ»), сформульовану в рішенні від 8 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України», у якій ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (див. рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А, № 262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (див. рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії» [ВП] () [GC], заява № 17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016, та «Домбо Бехеєр Б.В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А № 274).

ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (див. рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії» (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36, від 31 травня 2016 року). У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (див. рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року, із подальшими посиланнями).

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи без належного повідомлення відповідача та його представника про дату, час та місце засідання суду знайшли своє підтвердження, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Таким чином, з відповідачів на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір сплачений за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 1 816 грн., по 908 грн. з кожного.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3, 4, ч. 3 п. 3, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковжоги Олександра Івановича задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 31 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю подружжя гаража та визнання права власності на 1/2 частину задовольнити.

Визнати гараж, який розташований в АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину гаража, що розташований в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати за сплату судового збору в сумі 1 816 грн., по 908 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

В. М. Триголов