Провадження № 2/761/6840/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року

Шевченківський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого-судді: Кондратенко О.О.

при секретарі: Лаврук Ю.В.

за участі:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_3 , в якому просив суд: визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 серпня 2006 року Печерською районною в м. Киві державною адміністрацією на сім`ю із трьох осіб ( він, ОСОБА_4 - дружина (колишня), ОСОБА_5 - донька) було надано службову квартиру АДРЕСА_1 .

На даний час в квартирі зареєстровано три особи: ОСОБА_1 ( позивач ), ОСОБА_5 ( донька ), ОСОБА_3 ( колишня дружина).

Його колишня дружина - ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі не проживає понад один рік. Після розірвання шлюбу 24 лютого 2021 року у відповідачки відпала необхідність спільного проживання з позивачем. Ніяких особистих речей відповідачки у квартирі не має; перешкоди в проживанні у квартирі їй ніхто не чинив; витрати по утриманню квартири не несе. В добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідачка не бажає, а тому, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

В судовому засіданні позивач та його представник на задоволенні позовних вимог вимоги наполягали в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з?явилась; надіслала заяву про визнання позовних вимог; просила провести розгляд справи за її відсутності.

Суд, заслухав пояснення позивача та його представника, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, 18 серпня 2006 року Печерською районною в м. Киві державною адміністрацією на сім`ю із трьох осіб ( він, ОСОБА_4 - дружина (колишня), ОСОБА_5 - донька) було надано службову квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить копія ордера №000236 на право зайняття службового жилого приміщення (а.с.10).

27 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_3 (відповідачка) Шевченківським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1742 (а.с.11).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.15-17).

Із довідок, виданої Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані - ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ( а.с.18 ).

В судовому засіданні позивач зазначив, що на даний час відповідачка не проживає на території України. Спірну квартиру відповідачка залишила в добровільному порядку, оскільки, шлюб між ними розірвано і підстави для її проживання у вищезазначеній квартирі відсутні.

Із відповіді Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 27 лютого 2024 року на адвокатський запит вбачається, що згідно наявних баз даних, будь - яка інформація щодо перешкоджання з боку ОСОБА_1 чи інших осіб, громадянці ОСОБА_3 у проживанні в квартирі АДРЕСА_1 відсутня (а.с.21).

Під час розгляду справи, судом не встановлено, що відповідачка зверталась до позивача чи відповідних органів з заявами, що їй чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою.

За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні в житловому приміщенні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно із ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз ст..ст.71, 72 ЖК УРСР, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за наявності одночасно двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов?язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов?язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв?язку з вибуттям наймача та членів його сім?ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що ?у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім?ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім?ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред?явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім?ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов?язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв?язку з вибуттям наймача та членів його сім?ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв?язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред?явлення позову, оскільки, перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім?ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення?.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Даних, які б свідчили, що ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, передбачених в ст.71 ЖК України, як і даних про те, що їй чинились перешкоди у проживанні в квартирі, під час розгляду справи судом не встановлено, не було їх надано і відповідачкою у справі.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст.ст.141, 142 ЦПК України, оскільки, позивач при зверненні до суду з вищезазначеним позовом був звільнений від сплати судового збору, а тому, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 605, 60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст.ст. 71, 72 ЖК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України ?Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України? від 12 квітня 1985 року, з подальшими змінами та доповненнями, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 у дохід держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п?ять ) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: