ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/8260/23 Головуючий суддя І інстанції Крівцов Д. А.
Провадження № 22-ц/818/1665/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про розірвання шлюбу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 у серпні 2023 року через свого представника - адвоката Торонні А.М. звернулась до суду з позовом, в якому просила суд розірвати шлюб, укладений між позивачем та ОСОБА_1 (відповідач).

Позовна заява мотивована тим, що протягом останніх років подружні відносини між сторонами поступово погіршувались та супроводжувались постійними чварами і непорозумінням. З кінця березня-початку квітня 2022 сторони разом не проживають, спільного побуту не ведуть, втратили будь-які почуття один до одного, в тому числі почуття любові та поваги. Сім`я розпалася остаточно, спільного майбутнього в сторін немає, примирення між ними неможливе.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ), зареєстрований 12.01.2001 відділом реєстрації громадянського стану № 2 Куп`янського міського управління юстиції в Харківській області, актовий запис № 04 розірвано.

Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишити прізвище « ОСОБА_4 ».

Копію рішення направлено до Салтівського відділу реєстрації актів цивільного стану м. Харкова для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про реєстрацію шлюбу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував того, що він бажає зберегти сім`ю, а суд надав тільки один місяць для примирення, позивачка не довела, що збереження сім`ї і примирення подружжя є неможливим, а також того, що подальше подружнє життя сторін суперечить інтересам однієї з них.

Зазначив, що сторони мають двох дорослих дітей, ОСОБА_5 , 2013 р.н., страждає на аутизм та має статусу інваліда дитинства. Посилання представника на те, що дитина прив`язана до батька і розірвання шлюбу протирічить інтересам дитини судом не взято до уваги, мати дитини почне перешкоджати зустрічам батька з дитиною, що негативно відобразиться на психічному і фізичному здоров`ю дитини.

Вказав, що він фактично позбавлений можливості налагодити стосунки з позивачкою через її перебування у Швеції. Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

У письмовому відзиві адвокат Торонні А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Вказала, що наведені аргументи скарги відповідача про перешкоди у спілкуванні з дитиною не стосуються предмету позову. Відповідач не надав суду докази, які б свідчили у обмеженні батька в побаченні з дитиною, а отже ці доводи є безпідставними.

Зазначила, що твердження відповідача про те, що між подружжям продовжуються шлюбні відносини є абсурдними та безпідставними, шлюб існує формально, подальше спільне проживання і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам ОСОБА_3 .

Вказала, що згідно до правового висновку Верховного суду наведеного у постанові від 15.01.2020 по справі № 200/952/18, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. У позові ОСОБА_3 просила суд не застосовувати заходи передбачені ст.111 СК України.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 12.01.2001 між позивачем та відповідачем зареєстрований шлюб відділом реєстрації актів громадянського стану № 2 Куп`янського міського управління юстиції в Харківській області, актовий запис № 04, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 . Прізвище дружини змінено з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_4 ».

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.12.2023 позивачу та відповідачу наданий строк для примирення до 01.02.2024.

Сторони не примирились.

Статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1статті 110 СК України).

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.

Суд першої інстанції, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, а збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову адвоката Торонні Анни Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 , про розірвання шлюбу.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 14.12.2023 сторонам було надано строк для примирення до 01.02.2023, однак сторони не примирились. Кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження. Той факт, що відповідач з огляду на існуючі для нього в Україні обмеження з виїздом за кордон, пов`язані з воєнним станом, не мав можливості зустрітися з позивачкою у Швеції, де та наразі мешкає - не спростовує висновків суду про те, що шлюб між сторонами остаточно припинився, оскільки позивачка дотепер, зі спливом значного строку не змінила свого бажання його розірвати, подружніх стосунки сторін не витримали перевіркою часом та тривалою розлукою.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається адвокат Мінакова В.А. в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 травня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.