Справа № 164/687/23 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/548/24 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_6 через свого представника адвоката Наумчука І.П. звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2020 року, який рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 23 лютого 2023 року у справі № 161/6553/22 між ними розірваний.

Позивач зазначав, що в період шлюбу вони як подружжя набули у спільну сумісну власність майно, а саме: земельну ділянку в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області площею 0,1200 га; автомобіль марки «Volkswagen», модель «СС Sport», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , Vin-номер: НОМЕР_2 .

Крім того позивач вказував, що поділити зазначене майно з відповідачем у добровільному порядку не є можливим, у зв`язку з чим він звернувся до суду з цим позовом.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_6 просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :03:001:2666, стягнути з відповідача ОСОБА_4 на свою користь 231 000 грн грошової компенсації 1/2 частини ринкової вартості автомобіля марки «Volkswagen», модель «СС Sport», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , Vin-номер: НОМЕР_2 , а також понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2024 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 193 090 грн грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля марки «Volkswagen», модель «СС Sport», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , Vin-номер: НОМЕР_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :03:001:2666, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цієї позовної вимоги.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавала.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду оскаржується представником позивача ОСОБА_8 ОСОБА_1 лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :03:001:2666, тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2020 року, який рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 23 лютого 2023 року у справі №161/6553/22 між ними розірваний (а.с.6-7).

В період шлюбу сторони набули у спільну сумісну власність майно, зокрема, земельну ділянку в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області площею 0,1200 га, кадастровий номер: :03:001:2666, яка оформлена за відповідачем ОСОБА_4 , що підтверджується копією договору-купівлі продажу від 08 липня 2021 року, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 325448458 від 10 березня 2023 року (а.с.8-10).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції сторонами по справі не заперечувалася та обставина, що спірна земельна ділянка набута ними під час шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7 в частині визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :03:001:2666, в порядку поділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що в силу положень ст. 14 Конституції України, ч. 2 ст. 81 ЗК України, позивач не набув права спільної сумісної власності на вказане майно, оскільки закон забороняв йому, як громадянину іноземної держави (Федеративної Республіки Німеччина), мати на будь-якому праві власності таку земельну ділянку, через відсутність на ній на момент її придбання, об`єктів нерухомого майна, які або частини яких належала би саме позивачу. Суд вважав, що спірна земельна ділянка не набула статусу об`єкта права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , оскільки позивач на момент її купівлі був громадянином іншої держави, а не України.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна.

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля вважається основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. І це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.

Апеляційним судом з наявних у справі доказів встановлено, що цільове призначення спірної земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер: :03:001:2666 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тобто є земельною ділянкою несільськогосподарського призначення. Земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту за адресою: с. Великий Омеляник, Луцький район, Волинська область. На земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна, що належать сторонам по справі на праві приватної власності.

Отже, в силу наведеної правової норми позивач ОСОБА_6 як іноземець набув, у даному випадку право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, придбану подружжям за договором купівлі-продажу під час шлюбу, оскільки земельна ділянка є несільськогосподарського призначення, знаходиться в межах населеного пункту та наявність на ній об`єктів нерухомого майна, що належать сторонам по справі на праві приватної власності, не є обов`язковою умовою для набуття права власності на спірну земельну ділянку.

Вищенаведені висновки суду про те, що позивач не набув права спільної сумісної власності на вказане майно, оскільки закон забороняв йому, як громадянину іноземної держави, мати на будь-якому праві власності таку земельну ділянку, через відсутність на ній на момент її придбання, об`єктів нерухомого майна, які або частина яких належала би саме позивачу, є помилковими та не узгоджуються із положеннями ч. 2 ст. 81 ЗК України. Належність іноземцю на праві власності об`єктів нерухомості на земельній ділянці як підставу для набуття права власності на неї закон пов`язує саме із земельними ділянками несільськогосподарського призначення, які знаходяться за межами населених пунктів та на яких такі об`єкти нерухомості розташовані і в такому випадку відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземець має право викупу такої земельної ділянки.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наведеною правовою нормою встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Частинами 1-3 ст. 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує доти, допоки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що позивач довів належними та допустимими доказами ту обставину, що земельна ділянка в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :03:001:2666, набута ним та відповідачем ОСОБА_4 в період шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом цз тим відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 липня 2021 року (п. 3.6) покупець набуває земельну ділянку в спільну сумісну власність (оскільки покупець на момент купівлі перебуває в зареєстрованому шлюбі справжність підпису на заяві про згоду чоловіка ОСОБА_6 на купівлю земельної ділянки дружиною ОСОБА_4 за спільні кошти в спільну сумісну власність, засвідчено приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Сидорук Н. Б. за Р.№ 179 від 24 квітня 2021 року) (а.с.8).

Відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти не надано, а тому таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Отже, враховуючи наведене, за позивачем ОСОБА_9 в порядку поділу спільного майна подружжя необхідно визнати право власності на 1/2 частку земельної ділянки в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :03:001:2666.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно у цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на половину спірної земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом у цій справі в оскаржуваній частині ухвалюється нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 , тому на його користь з відповідача ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 216 грн 08 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 824 грн 12 коп., а всього 3 040 грн 20 коп. судового збору.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2024 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки в с.Великий Омеляник Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :03:001:2666, в порядку поділу спільного майна подружжя, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_10 право власності на 1/2 частку земельної ділянки в с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :03:001:2666.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3 040 (три тисячі сорок) гривень 20 (двадцять) копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: