Справа № 482/2263/23
Номер провадження 2/482/304/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2024 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Сергієнка С.А., за участю секретаря Шведової Я.О., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Нова Одеса справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

06.10.2023 року представник позивача звернулася до Новоодеського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення боргу.

На обґрунтування позивних вимог вказувала, що 03 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, за яким позивач передає відповідачу у власність грошові кошти в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень, а відповідач зобов`язався повернути позику у визначений строк.

21.02.2017 року позивачем було передано відповідачу грошові кошти в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень, про що відповідачем було власноруч виконано розписку від 21.02.2017 року, у якій зазначено, що він отримав від позивача грошові кошти в сумі 300 000 (триста тисяч) до 21.02.2066 року.

В розписці відповідачач зазначив, що відсотки зобов`язується сплачувати щорічно, а суму позики при завершенні строку Договору.

Проте, з дати укладення договору позики і до дати звернення до суду з позовом, відповідач свої зобов`язання зі сплати відсотків річних щороку не виконує.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, позивач просить суд розірвати договір позики, укладений 21.02.2017 року між позивачем та відповідачем та стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 21.02.2017 року у сумі 537473, 30 грн., з яких: 300000 грн. сума основного боргу та 237473,30 грн. відсотків.

Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 5374,73 грн.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, просила про задоволення позову.

Відповідач у судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла заява відповідача, якою останній позовні вимоги позивача визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову, просив суд провести розгляд справи у його відсутності.

На підставі ч.4 ст. 200 ЦПК України, судом ухвалено про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні у зв`язку із визнанням відповідачем позову в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву та письмові докази, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли відносини позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки".

Встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач не виконав, з дати укладення договору позики і до дати звернення до суду з позовом, відповідач свої зобов`язання зі сплати відсотків річних щороку не виконував, при тому, що станом на дату направлення цього позову, договір позики є чинним.

Як встановлено судом, 03 січня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір позики, що підтверджено копією вказаного договору.

Відповідно до п.1 Договору, Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень, а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений строк.

Відповідно до п.2 Договору, позика передається Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього Договору готівкою, про що Позичальник надає розписку. За умовами п.10 Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики Позичальникові

21.02.2017 року позивачем було передано підповідачу грошові кошти в сумі 300 000 (триста тисяч) гривень, про що відповідачем ОСОБА_2 було власноруч виконано розписку від 21.02.2017 року, в якій зазначено, що він отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 300 000 (триста тисяч) до 21.02.2066 року.

В розписці відповідача ОСОБА_2 зазначив, що відсотки зобов`язується сплачувати щорічно, а суму позики при завершенні строку Договору, що підтверджується оригіналом розписки.

Отже, сторонами дотримано вимог закону щодо форми та умов договору позики, визначених у ст. 1047 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, виходячи з контексту ч.2 ст.1047 ЦК України, розписка, що була складена відповдіачем ОСОБА_2 , є невід`ємною частиною Договору та документом, яким сторони підтвердили факт укладення договору та його умови. Відтак, про обов`язок відповідача сплачувати проценти за договором позики свідчить відсутність прямої вказівки в Договорі щодо несплати відсотків, а також, наявність зафіксованої в Розписці умови про зобов`язання щорічної сплати відсотків.

Виходячи з приписів ч.1 ст.1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, тому відповідач щорічно мав сплачувати позивачеві відсотки в розмірі облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов`язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений

договором або законом.

Сторонами було погоджено щорічне зобов`язання відповідача зі сплати відсотків (процентів) річних від суми позики.

Оскільки з дня укладення сторонами договору, відповідачем ОСОБА_2 жодного разу не було виконано свої зобов`язання та не сплачено проценти за договором позики, позивач, відповідно до приписів ст.1048 ЦК України, має право на одержання від відповідача як основної суми боргу у розмірі 300 000 грн,, так і процентів від суми позики за 2017 2022 роки, що становить 237 473,3 грн. (двісті тридцять сім тисяч чотириста сімдесят три грн. 30 коп.), які підлягають до стягнення з відповідача.

Наданий позивачем розрахунок відповідачем не оспорюється, є достатнім та зрозумілим.

Крім того, згідно з п.1 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Положеннями ч. 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно усталеної судової практики, істотним є таке порушення стороною договору, коли друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При укладенні Договору позивач розраховував на отримання процентів за договором позики в розмірі, визначеному законодавством, однак через недобросовісну поведінку відповідача був позбавлений цього.

Пунктом 14 Договору визначено, якщо інше прямо не передбачено цим Договором або законодавством, договір може бути розірвано тільки за домовленістю сторін.

Однак, законодавством, зокрема ст.651 ЦК України прямо передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, у вигляді розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

До того ж, п.17 Договору зазначено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором, мторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним законодавством.

Тому з огляду на норми ЦК України, умови договору та невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати процентів, позивач має право на дострокове розірвання Договору позики в судовому порядку.

За такого, оскільки позичальник порушив умови договору позики, не виконує взяті на себе зобов`язання, ухиляється від повернення відсотків щорічно, то відповідно до умов укладеної угоди та ст. 546-552, 1046-1049 ЦК України, позов слід задовольнити у повному обсязі, а саме: розірвати договір позики, укладений 21.02.2017 року між позивачем та відповідачем та стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 21.02.2017 року у загальній сумі 537473 (п`ятсот тридцять сім тисяч чотириста сімдесят три) грн. 30 коп., з яких: 300000 грн. сума основного боргу та 237473,30 грн. відсотків.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь судового збору у розмірі 5374,73 грн., суд зазначає про наступне.

Так, за ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При цьому, згідно із Законом № VIII від 03.10.2017 р. «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до Закону України «Про судовий збір» було включено частину третю статті 4 та визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. (підпункт «б» підпункту 1 пункту 17 § 1 розділу 4).

Як встановлено з квитанції код №9319-8549-2609-3014 від 04.10.2023 року, позивачем за подачу до суду позову, було сплачено 5374,73 грн., при цьому, що позов було подано до суду через систему «Електронний суд».

Відтак, з урахуванням пониженого коефіцієнту для пониження відповідного розміру ставки судового збору при поданні до суду процесуальних документів, позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 4299,78 грн., тобто, надміру сплаченим судовим збором є 1074,95 грн.

За такого, з урахуванням вимог ч.1 ст. 142 ЦПК України, враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2149,89? грн.

А інша частина сплаченого судового збору позивачем з урахуванням надміру сплачених коштів підлягає поверненню позивачу з державного бюджету у розмірі 3224,84 грн. відповідно до квитанції код № 9319-8549-2609-3014 від 04.10.2023 року.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору позики та стягнення боргу задовольнити повністю.

Розірвати договір позики укладений 21.02.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , борг за договором позики від 21.02.2017 року у сумі 537473 (п`ятсот тридцять сім тисяч чотириста сімдесят три) грн. 30 коп., з яких 300000 грн. сума основного боргу та 237473,30 грн. відсотків.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2149,89? грн.

Повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , з державного бюджету ? 3224 (три тисячі двісті двадцять чотири) грн. 84? коп. судового збору, сплаченого ним при поданні позову відповідно до квитанції код №9319-8549-2609-3014 від 04.10.2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 27.05.2024 року.

Головуючий суддя: С.А.Сергієнко