Номер провадження 2/205/211/24
РІШЕННЯ

іменем України

19 листопада 2024 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Вороніної М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу № 205/10424/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

03.10.2023 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 01.12.2016 року прийнятий на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту аудиту та контролю Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за наказом № 2199/ос від 30.11.2016 року. 21.08.2017 року переведений на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту аудиту та контролю Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за наказом № 2000/ос віл 18.08.2017 року.

Наказом № Ц-42/6-В від 24.02.2022 року на підприємстві введено простій певним працівникам, зокрема, позивачу. До вказаного наказу внесено зміни наказом № Ц-42/12-В від 24.03.2022 року, а саме щодо періоду простою, у тому числі позивачу. Наказом АТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01.04.2022 року простій позивачу припинено з 01.04.2022 року.

Згідно зі змістом наказу № 389/ос від 01.04.2022 року у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України № 67/2022 від 24.02.2022 року воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів наказано припинити з 01.04.2022 року простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022 року працівникам, які зазначені в додатку 1 до цього наказу, з 01.04.2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, які зазначені в додатку №1 до цього наказу. У додатку № 1 до вказаного наказу під № 94 зазначено ОСОБА_1 старшого ревізора.

22.07.2022 року ОСОБА_1 написав голові правління АТ «Українська залізниця» заяву, у якій повідомив, що з 24.02.2022 року постійно перебував у м. Дніпрі, де не ведуться бойові дії, бажає й може приступити до виконання трудових обов`язків, та просив поновити дію його трудового договору (трудових правовідносин) у зв`язку з можливістю виконувати роботу.

З колективним зверненням щодо готовності приступити до роботи та поновлення трудових договорів до АТ «Українська залізниця» звертався колектив управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця», у тому числі ОСОБА_1 , а також з листом профспілка залізничників і транспортних будівельників.

Наказом № 1812/ос від 20.09.2023 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 22.09.2023 року за угодою сторін.

Позивач вважає наказ, яким було призупинено дію його трудового договору незаконним, оскільки ОСОБА_1 особисто не був ініціатором призупинення трудового договору, не звертався до відповідача щодо неможливості виконувати роботу через збройну агресію, відповідне рішення ініціював та прийняв роботодавець. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника її виконувати. Однак АТ «Українська залізниця» ні на день не призупиняло свою роботу, що є загальновідомим.

У зв`язку з призупиненням трудового договору позивач був позбавлений можливості працювати, не міг реалізувати своє право на працю. У зв`язку з чим позивач вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити йому середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06.09.2024 року, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ та Додаток 1 до нього Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос у частині, що стосується старшого ревізора ОСОБА_1 , стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належну суму заробітної плати та інших виплат за період дії наказу та Додатку 1 до нього Акціонерного товариства «Українська залізниця» (від 01.04.2022 №389/ос по 01.04.2023 року в сумі 279 821,60 грн.. а також допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2023 року, після усунення недоліків, позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

27.12.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, у якому заперечував проти позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював на посаді старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту аудиту та контролю Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Департамент внутрішнього аудиту та контролю надає аудиторські послуги згідно з затвердженими наглядовою радою (комітетом з аудиту) планами внутрішніх аудитів. Однак листом № АЦСК-07/59 від 07.11.2022 року повідомлено, що станом на дату видачі такого листа Плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувалися, тобто функціонування Департаменту внутрішнього аудиту та контролю фактично зупинено. Указ Президента України «про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року передбачає можливість обмеження права на працю в умовах воєнного стану. 24.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким передбачено, що призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. При цьому дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військової агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації було пошкоджено, знищено й втрачено майно відповідача, обсяги господарської діяльності критично зменшилися. Призупинення трудового договору з ОСОБА_1 зумовлено військовою агресією російської федерації проти України. Тимчасове переведення позивача на іншу роботу було неможливим, оскільки за характером роботи до ревізорів не можна застосовувати тимчасове переведення на іншу через порушення цим принципу незалежності аудиторських послуг у майбутньому. Отже, підставою призупинення трудового договору з ОСОБА_1 була абсолютна неможливість надання позивачу роботи з боку відповідача, що також виключало можливість виконання позивачем роботи. Відповідно до протоколу засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 23.02.2023 року прийнято рішення про ліквідацію структурного підрозділу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», що на даний час унеможливлює відновлення дії трудового договору з позивачем. Також представник відповідача зазначив, що позивачем пропущено строк звернення з даним позовом, оскільки ОСОБА_1 22.07.2022 року подав до відповідача звернення щодо поновлення дії трудового договору, що свідчить про обізнаність про порушення його права. Окрім того, на електронну адресу позивача щомісячно під час закриття розрахунку заробітної плати в автоматизованому режимі засобами АСБО «Фобос» направлялися розрахункові листки, в тому числі за лютий-травень 2022 року. Із розрахунків заробітної плати вбачається, що у квітні та травні 2022 року позивач не отримував заробітну плату: у графі «вид нарахування» за кодом «816» зазначено найменування виду нарахування - «Призуп.дії трудового догов.», «сума» - не зазначена (за травень) або вказано лише суму оплати лікарняних (за квітень). Отже, позивач, починаючи з квітня 2022 року не отримував заробітної плати, очевидно, що останній мав інтерес щодо цієї події і міг його задовольнити через ознайомлення з розрахунковими листами, що направлялися йому на електронну адресу, та з яких вбачається причина невиплати призупинення дії трудового договору. У відзиві АТ «Українська залізниця» зазначено, що відшкодування заробітної плати, гарантійних, компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору покладається законом на державу, що здійснює військову агресію проти України, а стягнення середнього заробітку передбачено лише у випадку винесення рішення про поновлення працівника на роботі. До того ж, період з 01.04.2022 року не можна вважати вимушеним прогулом, оскільки якби з позивачем не було призупинено дію трудового договору, то він все одно б не працював, а перебував у простої та отримував дві третини свого посадового окладу, а не середній заробіток. Також відповідач не погодився з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як середня заробітна плата повинна обчислюватися, виходячи з виплат за попередні два місяці лютий та березень, а позивачем розраховано за січень та лютий. На підставі викладеного просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

29.01.2024 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, у якому заперечувала проти аргументів відповідача. Заперечення обґрунтовані тим, що Наказом від 24.02.2022 року в АТ «Укрзалізниця» був введений простій певним працівникам, в тому числі позивачу. З перших днів початку війни позивач в телефонному режимі дізнався про введення такого простою та відповідно лише така інформація йому була відома. У той же час, оскаржуваний наказ АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос ОСОБА_1 до відома роботодавцем жодним чином не доводився, що також, підтверджується додатками, долученими відповідачем до свого відзиву, а саме, доданий наказ не містить підпису позивача про ознайомлення, відправлення цього наказу засобами поштового зв`язку чи іншим способом не здійснювалось. Про дійсне існування такого наказу та його зміст позивачу стало відомо після надходження відповіді від АТ «Укрзалізниця» від 06.09.2023 року на адвокатський запит з долученими копіями документів, у тому числі й оскаржуваного наказу. Крім того, наказ № 389/ос від 01.04.2022 року в письмовому вигляді на адресу позивача не надходив, позивач не викликався за адресою відповідача стосовно ознайомлення з таким наказом. Таким чином, Відповідач не здійснив заходів щодо належного ознайомлення з вищезазначеним наказом позивача ані на час його видачі, ані до теперішнього часу. Наказом №1812/ос від 20.09.2023 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 22.09.2023 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (копія наказу міститься в матеріалах справи). Із вказаним наказом Відповідач ознайомив позивача шляхом направлення цього наказу засобами поштового зв`язку для підпису та повернення його адресату.Окрім цього, оскаржуваний наказ було видано під час дії на території України карантину. Таким чином, строк звернення з позовною заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду вважається продовженим на строк дії такого карантину. Посилання ж Відповідача на зміст пункту 5.1 оскаржуваного наказу щодо вжиття заходів щодо ознайомлення з наказом працівників шляхом електронного зв`язку та усіма можливими засобами сповіщення, а також на положення ч.2 ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (діючих на час видачі наказу) з приводу повідомлення про призупинення дії трудового договору в будь-який доступний спосіб, за одночасної відсутності підтвердження належного повідомлення працівника, свідчить про недотримання відповідачем вимог законодавства та невжиття заходів щодо належного повідомлення позивача з наявністю та змістом наказу, який обмежує та безпідставно порушує права такого працівника. Посилання відповідача на неможливість забезпечити позивача роботою та неможливість перевести на іншу роботу не підтверджено жодними доказами, які були б належними та допустимими у вказаній справі, а є лише одностороннім ставленням до ситуації та тлумаченням обставин на власну користь. Відповідачем не доведено, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати.Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нараховувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції працівником не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує заробітну плату, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески у Пенсійний фонд України у розмірах, яких передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу. Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з терміном незаконного призупинення дії трудового договору.Призупинення дії трудового договору з працівником хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільнення у розумінні КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який він отримав, коли б працював та виконував покладені на нього трудові обов`язки. При цьому під час призупинення дії трудового договору єдиний соціальний внесок за працівника не сплачується, а відтак йому не зараховується страховий стаж. На підставі викладеного представник позивача вважає необґрунтованими та безпідставними аргументи відповідача, викладені у відзиві.

06.02.2024 року від представника АТ «Українська залізниця» Килівника Р.С. надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому наголосив на пропуску позивачем строку на оскарження наказу, навіть з урахуванням карантину. Поважних причин, тобто обставин, що позбавили ОСОБА_1 можливості подати позовну заяву у визначений законом строк, які об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волі позивача і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного його звернення до суду, сторона позивача у поданих документах у цій справі не навів та не надав суду докази на підтвердження непереборного характеру таких обставин або принаймні того, що дійсно такі обставини існували. Таким чином, підстави для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом у цій справі відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також представник підкреслив, що коли роботодавець не може надавати роботу відповідному працівнику, то такий працівник автоматично є таким, що не може виконувати роботу, оскільки робота для нього відсутня. Законодавство передбачає право працівника на оскарження наказу про призупинення дії трудового договору, при цьому право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при скасуванні такого наказу за працівником не закріплює, що свідчить про урегульованість спірних правовідносин шляхом відсутності права працівника на таку виплату. Натомість, ч.3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» частиною четвертою вказаної норми встановлено, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. За наведених обставин умова наявності вини роботодавця, що вбачається з положень статті 235 КЗпП України, беззаперечно відсутня. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 13.06.2024 року в Акціонерного товариства «Українська залізниця», , витребувано довідку про середню заробітну плату ( з інформацією про середньоденну заробітну плату) ОСОБА_1 за грудень 2021 року та січень 2022 року за формою та вимогами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року №100.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Жура Н.В. позов підтримала. просила задовольнити. У судове засідання 19.11.2024 року не з`явилася, надіслала через систему «Електронний суд» заяву, у якій просила засідання провести без її участі й без участі позивача, позов задовольнити.

У судовому засіданні представник АТ «Українська залізниця» проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, доходить висновку, що вимоги підлягають задоволенню частковому з огляду на таке.

У ході судового розгляду встановлено, що з 01.12.2016 року ОСОБА_1 прийнятий на основну роботу старшим ревізором відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту аудиту та контролю Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». З 21.08.2017 року переведений старшим ревізором до відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», (з 31.10.2018 року «АТ Укрзалізниця»).

Відповідно до витягу з наказу №Ц-42/6-В від 24.02.2024 року для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» встановлено режим простою з 24.02.2022 року, зокрема, до ОСОБА_1 з 24.02.2022 по 28.02.2022 року. До вказаного наказу згідно з витягом з наказу № Ц-42/12-В від 24.03.2022 року внесено зміни й встановлено режим простою ОСОБА_1 24.02.2022-28.02.2022, 01.03.2022-31.03.2022 року.

Наказом ОТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01.04.2022 року припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022 року працівникам, які зазначені в Додатку 1 до цього наказу. Пунктом 2 вказаного наказу з 01.04.2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, які зазначені в додатку 1 до цього наказу. Згідно зі змістом наказу директорам департаментів, начальникам структурних підрозділів наказано вжити всіх можливих заходів щодо ознайомлення з цим наказом працівників, які зазначені в додатку 1 до цього наказу, шляхом електронного зв`язку та усіма можливими способами сповіщення. Згідно з витягом із вказаного наказу старший ревізор ОСОБА_1 зазначений в додатку до наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року № 389/ос «Перелік працівників АТ «Укрзалізниця» з якими призупиняється дія трудового договору.

22.07.2022 року ОСОБА_1 написав голові правління АТ «Українська залізниця» заяву, у якій повідомив, що з 24.02.2022 року постійно перебував у м. Дніпрі, де не ведуться бойові дії, бажає й може приступити до виконання трудових обов`язків, та просив поновити дію його трудового договору (трудових правовідносин) у зв`язку з можливістю виконувати роботу.

У 2023 році колективними зверненнями щодо готовності приступити до роботи та поновлення трудових договорів до голови правління та голови наглядової ради АТ «Українська залізниця» звертався колектив управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця», у тому числі ОСОБА_1 .

Також з листом від 06.07.2023 року до голови правління АТ «Укрзалізниця» звернулась Профспілка залізничників і транспортних будівельників України, у якому пропонувала поновити дію трудових договорів із працівниками управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця», забезпечивши їх роботою, яку вони можуть та бажають виконувати.

Відповідно до наказу (розпорядження) № 1812/ос від 20.09.2023 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 22.09.2023 року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжено та який триває на час розгляду справи.

Згідно з пунктом 3 Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану.

З огляду на вищевикладене, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції станом на дату винесення спірного наказу) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Однак таке право роботодавця щодо призупинення трудового договору з працівником настає за певних умов, зокрема, абсолютна неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

У постанові Верховного Суду від 21.06.2023 року по справі № 149/1089/22 зроблено висновок, що наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Отже, за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

У відзиві представник відповідача зазначив. що товариство від початку повномасштабного вторгнення рф на територію України АТ «Українська залізниця» евакуйовувала людей, транспортувала гуманітарну допомогу, а також перевозила іноземні делегації до та з України. Зазначив, що в 2022 році скоротилися обсяги вантажних перевезень. Проте відповідачем не заперечувалося, що АТ «Укрзалізниця» у зв`язку з військовою агресією не зупинило свою діяльність, у тому числі вантажні та пасажирські перевезення.

Згідно з Положенням про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, затвердженого рішенням наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 7-9 жовтня 2020 року, Департамент внутрішнього аудиту та контролю є структурним підрозділом акціонерного товариства «Українська залізниця» та підпорядковується наглядовій раді (комітету з аудиту) Товариства. Департамент виконує функції підрозділу/служби внутрішнього аудиту Товариства. Ціллю Департаменту є надання незалежних, об`єктивних аудиторських послуг, спрямованих на збільшення вартості Товариства та вдосконалення його діяльності і процесів. Місією Департаменту є збільшення та збереження вартості Товариства шляхом надання ризик-орієнтованих та об`єктивних аудиторських послуг, допомога Товариству в досягненні його цілей шляхом застосування систематичного та послідовного підходу до оцінки та підвищення ефективності управління, ризик-менеджменту та процесів контролю. Відповідно до п.4.2 вказаного Положення обсяг діяльності Департаменту включає, зокрема, оцінку стану збереження активів та, за необхідності, перевірку наявності таких активів, включаючи ефективність та результативність використання ресурсів.

При цьому представником відповідача вказано, що товариство не мало можливості перевести позивача на іншу роботу, посилаючись на положення про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, відповідно до якого працівники Департаменту не можуть залучатися іншими структурними підрозділами товариства для виконання їх завдань та доручень. Однак зазначене не свідчить про неможливість надання відповідачем роботи позивачеві.

До того ж позивач повідомляв роботодавця про те, що з 24.02.2022 року не залишав міста Дніпра, де не ведуться активні бойові дії, а також, що бажає та може виконувати роботу.

З урахуванням викладеного відповідачем не доведено, що на час прийняття спірного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (посадовою інструкцією), тобто в роботодавця існувала абсолютна неможливість надати роботу, у тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм - встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи, при тому, що працівник об`єктивно не міг виконувати роботу.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку про незаконність наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 року № 389/ос в частині, що стосується призупинення дії трудового договору старшого ревізора ОСОБА_1 .

Отже, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу АТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01.04.2022 року в частині призупинення дії трудового договору старшого ревізора ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовну вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за період з 01.04.2022 року по 31.03.2023 року в сумі 279 821,60 грн., суд виходить з такого.

За змістом ст. 235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року по справі №761/36220/17 (провадження №61-3100св20) дійшов висновків про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року по справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) дійшла висновку, що вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який вчинив неправомірні дії по відношенню до працівника, що позбавили його можливості виконувати трудові функції та отримувати заробітну плату за виконану роботу. Тому за цей час працівник, права якого було порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Отже, враховуючи, що судом встановлено незаконність наказу АТ «Українська залізниця» в частині щодо призупинення дії трудового договору з позивачем, період з 01.04.2022 року до дати звільнення ОСОБА_1 є вимушеним прогулом, тому суд доходить висновку про наявність правових підстав для застосування аналогії до спірних правовідносин, а саме норми ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до абзацу шостого пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається із розрахункового періоду.

Період простою не є відпрацьованим періодом, а тому виключається із розрахунку середньоденної зарплати за останні 2 календарні місяці роботи.

Позивач надав розрахунок середнього заробітку за період з 01.04.2022 року по 31.03.2023 року, відповідно до якого загальна сума за цей період становить 279 821,60 грн. З розрахунку вбачається, що позивач, здійснюючи даний розрахунок виходив з середньоденного розміру заробітної плати, обчисленого за січень та лютий 2022 року.

Відповідач заперечував проти розрахунку середньоденної зарплати за вказані місяці, та зазначив, що вважає, що необхідно розраховувати суму на підставі даних за лютий та березень, оскільки саме ці два місяця передували спірному наказу.

Разом з тим, суд враховує, що у товаристві було введено простій з 24.02.2022 року, у березні не відпрацьовано жодного дня, тому цей період виключається з розрахунку. З метою точного розрахунку середньоденного заробітку судом розраховано середньоденну заробітну плату за повні місяці роботи позивача без простою, які передували винесенню спірного наказу, грудень 2021 року та січень 2022 року. За довідкою АТ «Українська залізниця» № 383 від 09.08.2024 року середньоденна заробітна плата старшого ревізора ОСОБА_1 , виходячи з заробітної плати за грудень 2021 року та січень 2022 року, склала 1 048,74 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Враховуючи викладене, обґрунтованою є позовна вимога в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня призупинення дії трудового договору, тобто з 01.04.2022 року по 31.03.2023 року, у розмірі 273 721,14 грн., з розрахунку 1 048,74 грн. х 261 робочий день. В іншій частині позовна вимога є недоведеною та необґрунтованою.

Відповідач у відзиві на позов наголошував щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом. Розглядаючи аргументи відповідача, суд виходив з такого.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 233 КЗпП України (в редакції чинній на дату винесення спірного наказу) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Зміни уст. 233 КЗпП України, які ввели обмеження строку звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, були передбачені Законом України «Про внесення змін до деяких актів України щодо оптимізації трудових відносин», який був прийнятий 01.07.2022, а чинності набрав 19.07.2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.99 № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

Закон України «Про внесення змін до деяких актів України щодо оптимізації трудових відносин» не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, тобто з 19.07.2022 року.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення з позовом до суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

За таких умов підстав для застосування змін, внесених згідно з Законом України № 2352-IX від 01.07.2022 року до приписів ст. 233 КЗпП України, які набрали чинності з 19.07.2022 року, немає, тому на позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку поширюється дія норми ч.2 ст. 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року), відповідно до яких у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а тому суд відхиляє доводи відповідача про пропуск строку звернення до суду з позовом з цими вимогами.

Щодо пропуску тримісячного строку для звернення з позовною вимогою щодо визнання незаконним та скасування наказу про призупинення трудового договору з позивачем від 01.04.2022 року, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236» дію карантину через COVID-19 продовжено до 30.06.2023 року.

Отже, карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Уряду від 11.03.2020 №211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 № 651).

Отже, тримісячний строк звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу від 01.04.2022 року № 389/ос стосовно ОСОБА_1 , з урахуванням наведених вище вимог «Прикінцевих положень» КЗпП України та Постанов Кабміну розпочався з 01.07.2023 року та закінчився 01.10.2023 року, а позовна заява фактично подана до канцелярії суду 03.10.2023 року, тобто з пропуском строку.

Позивач подав заяву про поновлення строку на подання даного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Згідно з письмовою заявою позивача, копію спірного наказу не було вручено під підпис ОСОБА_1 та не було направлено на адресу проживання, що відповідач не заперечував. Позивач стверджує, що копію наказу отримав лише з відповіддю АТ «Українська залізниця» від 06.09.2023 року на адвокатський запит, що дозволило ознайомитися зі змістом спірного наказу.

Доводи представника відповідача про те, що строк звернення до суду пропущений без поважних причин, оскільки позивач з часу запровадження призупинення трудового договору про це знав з розрахункових листків, а в липні 2022 року звертався з заявою про поновлення дії трудового договору, суд не бере до уваги, оскільки жодних належних та допустимих та достатніх доказів того, у який конкретно спосіб і коли саме (число, місяць, рік) позивач повідомлявся саме про винесений наказ та його зміст відповідачем не надано.

Враховуючи, що з дати отримання ОСОБА_1 до звернення з позовом минуло менше місяця, період, на який пропущено строк 2 дні, а також те, що фактично копію оскаржуваного наказу позивач отримав лише з відповіддю на адвокатський запит у вересні 2023 року, а відповідач не надав доказів вручення наказу позивачу або направлення йому засобами поштового зв`язку чи на повідомлену ОСОБА_1 для цього електронну пошту, з урахуванням того, що працівник у трудових відносинах є більш вразливою стороною, суд доходить висновку про наявність правових підстав для поновлення на звернення до суду з вимогами позивача про визнання незаконним та скасування наказу від 01.04.2022 року.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, а саме в частині визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос в частині, що стосується призупинення трудового договору старшого ревізора ОСОБА_1 , та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 31.03.2023 року в сумі 273 721,14 грн. В іншій частині позов не підлягає задоволенню через його необґрунтованість.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за один місць.

Згідно з ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати. Враховуючи. що позов частково задоволено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судових збір за позову вимогу немайнового характеру в розмірі 1073,60 грн., а також на користь держави за частково задоволену вимогу майнового характеру в розмірі 2 737,21 грн.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 233-235 КЗпП, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 274, 279, 430 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022 року №389/ос в частині, що стосується призупинення трудового договору старшого ревізора ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за період з 01.04.2022 року по 31.03.2023 року в сумі 273 721,14 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір 2 737,21 грн.

Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г.Остапенко