Справа № 211/3800/24
Провадження № 2/211/2026/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 грудня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Ткаченко С.В.,

при секретарі Бірж Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру заробітної плати, -

встановив:

Адвокат Громко Н.В. звернулась до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 працював з 01.09.2003р. по 01.06.2018р. на різних посадах Криворізької дирекції залізничних перевезень РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», наразі Регіональна філія Придніпровська залізниця АТ «Укрзалізниця», АТ «Укрзалізниця».

Так, ОСОБА_1 працював юрисконсультом другого загону воєнізованої охорони, юрисконсультом комерційного відділу, юрисконсультом юридичного сектору 1 категорії та начальником юридичного сектору. 01.06.2018р. ОСОБА_1 звільнений з підприємства Відповідача. Діючим під час роботи Позивача на підприємстві колективним

договором була передбачена виплата працівникам, при наданні їм щорічних відпусток, матеріальної допомоги на оздоровлення. Але, у 2015р., Відповідач виплатив Позивачу таку допомогу в розмірі меншому, ніж передбачено діючим законодавством.

Керівництво Регіональної філії Придніпровської залізниці «Укрзалізниці» надало

26.02.2024р. Позивачу довідку № НФБ-11/35, в якій зазначено про виплату йому у 2015р. матеріальної допомоги до відпустки у розмірі 2013,60грн. При цьому, згідно цієї ж довідки, посадовий оклад ОСОБА_1 у 2015р. складав 5 286,00грн. Відтак, матеріальна допомога на оздоровлення Позивача мала скласти 40 відсотків його посадового окладу на момент надання допомоги, тобто : 5286,00 грн. *40% =2 114,40грн., а не 2013,60грн. Отже, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення у 2015р. виплачена Позивачу в розмірі меншому, ніж передбачалося діючими локальними нормативно-правовими актами.

Відтак, підлягає стягненню з Відповідача на користь ОСОБА_1 100,80 грн.

матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015р. (різниця між сумою, що підлягала до сплати та фактично виплаченою сумою), а саме: 2114,40грн.-2013,60грн.

Крім того, варто зауважити, що згідно з відповіддю Відповідача від 18.04.2024р., адресованої адвокату Громко Н.В., заробітна плата ОСОБА_1 за червень 2018р. була виплачена йому не у день його звільнення - 01.06.2018р., а 06.07.2018р., тобто через 36 днів після фактичного звільнення. Отже, зазначене є підставою для застосування до Відповідача такого виду відповідальності як стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.(передбаченного ст. 116 -117 КЗпП України).

До того ж, із цієї ж Відповіді Відповідача від 18.04.2024р., адресованої адвокату Громко Н.В., видно, що у жовтні 2018р. Відповідач начебто сплатив ОСОБА_1 3 241,53 грн. начебто винагороди за підсумками його роботи за 2017р. Однак, виходячи із довідки Акціонерного Товариства Комерційного Банку «Приватбанк» від 26.03.2024р. № 301О17N9J7K29PAE, ОСОБА_1 у листопаді 2018р. зараховані кошти у розмірі 3 416,53грн., а не 3 241,53грн., як зазначає Відповідач.

При цьому видно, що зарахувань грошових коштів у жовтні 2018р. ОСОБА_1 взагалі не відбувалось. А у грудні 2018р. Позивачеві сплачено Відповідачем 43,52 грн. Отже, останні виплати Відповідачем Позивачу здійснювалися у грудні 2018р., при звільненні останнього 01.06.2018р.

Відповідач систематично порушував право Позивача на належну та своєчасну оплату праці. Відповідач не здійснив у передбачений законодавством України термін, кінцевий розрахунок із ОСОБА_1 , порушивши його трудові, отже і конституційні права. При цьому, грошові кошти, що підлягали сплаті Позивачу при звільненні 01.06.2018., Відповідач сплатив лише у листопаді грудні 2018р., тобто через 6 місяців після звільнення Позивача з роботи.

При цьому, ОСОБА_1 у березні 2024р. звертався до Акціонерного Товариства Комерційного Банку «Приватбанк» з метою отримання детального звіту стосовно найменування платників та дати перерахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в зазначеному банку за червень-грудень 2018р. Однак, банком 26.03.2024р. Позивачу надана лише довідка №301О17N9J7K29PAE (без зазначення найменування/назви платника та дати зарахування грошових коштів). Позивач стверджує, що грошові кошти зараховані на його рахунок у червні-грудні 2018р. у розмірі 3 416.53 грн. та 43.52 грн. відповідно сплачені йому саме Відповідачем.

Отже, вважає, що до стягнення судом мав би підлягати на користь Позивача з Відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто з 01.06.2018р. по 12.06.2024р., виходячи із розміру середньоденного заробітку ОСОБА_1 на час звільнення 577,52грн. Тобто : 577, 52грн.* 1498днів затримки розрахунку при звільненні = 865 000грн.00коп.

Разом із тим, з метою недопущення очевидно непропорційних сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є несправедливим до роботодавця, вважаю за можливе стягнення з останнього на користь ОСОБА_1 55 000грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначена сума відображатиме дійсний розмір майнових втрат Позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні( та є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити).

Станом на час звільнення ОСОБА_1 ч.2 ст.233 КЗпП України діяла у наступній редакції : У разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, строк звернення до суду із цим позовом не пропущено. Просить суд стягнути на користь ОСОБА_1 з АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ»: недоплачену частину заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2015р. в розмірі 100,80 грн.; Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 55 000грн.00коп.

Ухвалою суду від 12.07.2024 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та 23.07.2024 на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог, не визнаючи їх, посилаючись на те, що Позивач в позові вказує, що посадовий оклад ОСОБА_1 у 2015 р складав 5 286,00 грн, а відтак матеріальна допомога на оздоровлення мала скласти 40% від його посадового окладу на момент надання допомоги, тобто: 5 286,00х 40% = 2114,40 грн., а не 2013,60 грн.. На підставі вищевикладеного Позивач вважає, що йому було недоплачено 100,80 грн., а отже на думку Позивача він має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Втім з такою позицією Позивача не можна погодитися, оскільки пунктом 3.1.16 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом на 2015 рік передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням про надання працівникам Придніпровської залізниці матеріальної допомоги на оздоровлення під час щорічної відпустки, за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 проводилось у визначеному колективним договором розмірі від тарифної ставки (посадового окладу) працівника на момент виплати матеріальної допомоги, відповідно до наказу про щорічну відпустку № 797 від 07.07.2015 року та наявності його особистої заяви Посадовий оклад начальника юридичного сектору на 01.07.2015 встановлено у розмірі 5034 грн, що наведено в довідці від 26.02.2024 № НФБ-11/35, на яку посилається позивач.

Таким чином, розмір матеріальної допомоги на оздоровлення складає 2013,60 грн

(5034*40%), що підтверджено розрахунковим листком за липень 2015 року ОСОБА_1 , в якому наведено розмір посадового окладу.

Слід також зауважити, що оклад у розмірі 5 286,00 був встановлений лише з жовтня 2015 року. Факт того, що оклад був змінений у жовтні 2015 року підтверджується

розрахунком заробітної плати за жовтень 2015 року, що виключає розрахунок суми матеріальної допомоги саме з окладу 5 286,00 грн.

Так, після звільнення ОСОБА_1 , йому були перераховані наступні кошти: 06.07.2018 остаточний розрахунок заробітної плати за червень 2018 у розмірі 946,02 грн.; у жовтні 2018 винагорода за підсумками роботи за 2017 рік у сумі 3 241, 53 грн.

Стосовного цільового призначення зазначених виплат (підстави, цілі перерахування): Остаточний розрахунок заробітної плати проведено відповідно до Табелю обліку робочого часу з урахуванням фактично відпрацьованого часу роботи ОСОБА_1 .

Нарахування та виплату винагороди за підсумком роботи за 2017 проведено з дотриманням вимог, обумовлених Положенням про виплату винагороди за підсумками роботи за рік (далі-Положення), затвердженого наказом Укрзалізниці від 23.12.2003 №327-Ц, що є невід`ємною частиною Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту і профспілками.

Відповідно до названого Положення працівникам, які пропрацювали весь календарний рік і звільнилися з підприємств залізничного транспорту в період до виплати винагороди, виплата винагороди провадиться на загальних підставах.

На виконання вказівки ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 , як звільненому за власним бажанням працівнику, нарахована та виплачена винагорода за підсумком роботи за 2017 рік у розмірі 3 241, 53 грн.

Розміри перерахованих грошових коштів ОСОБА_1 відповідають сумам

наведених в розрахункових листках за відповідний період. Інших перерахувань не проводилось.

З урахуванням вимог Порядку обчислення середнього заробітку для остаточного розрахунку з ОСОБА_1 проведено відповідно до вимог чинного законодавства, всі суми враховані в повному обсязі.

Нарахована винагорода за підсумком роботи за 2017 рік не може бути врахована при обчисленні середньої заробітної плати оскільки працівника звільнено до виплати винагороди.

Просили суду застосувати строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2024 року витребувано у Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» детальну інформацію про найменування платника, розмір грошових коштів та дату зарахування ( сплати, перерахування) кожного отриманого платежу грошових коштів ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 ) за період червень- грудень 2018 року на розрахунковий рахунок в Акціонерному товаристві Комерційний банк» «ПриватБанк» НОМЕР_2 .

Згідно із ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Як встановлено судом, позивач з 01.09.2003 по 01.06.2018 рік ( включно) працював в Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на різних посадах.

У періоди з 21.07.2014 по 13.08.2014, з 13.07.2015 по 31.07.2015, з 12.10.2015 по 27.10.2015, з 11.07.2016 по 29.07.2016, з 10.10.2016 по 20.10.2016, з 10.07.2017 по 28.07.2017, з 09.10.2017 по 24.10.2017 позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. Позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: 2014 рік 2013,60 грн., 2015 рік 2013,60 грн., 2016 рік 2643,20 грн., 2017 рік 3304,00 грн.

Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.14. Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом на 2015 рік, укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень, в особі начальника ОСОБА_3 , та головою Криворізької територіальної профспілкової організації Нестеренком А.Ф., схваленого конференцією трудового колективу 18.03.2015, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника в розмірі 40% відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.

Посадовий оклад начальника юридичного сектору станом на 01.07.2015 рік встановлено в розмірі 5034,00 грн., змінено з 01.10.2015 року до 5286,00 грн., що наведено довідці від 26.02.2024 № НФБ-11/35.

Таким чином, розмір матеріальної допомоги на оздоровлення складає 2013,60 грн. ( 5034*40%), що підтверджено розрахунковим листком за липень 2015 року ОСОБА_1 , в якому наведено розмір посадового окладу.

Тому суд приходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в частині недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право

на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата -

це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.06.2018 року по 31.12.2018 року, на його рахунок було проведено зарахування грошових коштів, а саме безготівкове зарахування зарплати 06.06.2018 року розмірі 5412,16 грн., 08.06.2018 року в розмірі 11000,00 грн., 21.08.2018 року в розмірі 1050,00 грн., 22.08.2018 року в розмірі 100,00 грн., 02.11.2018 року в розмірі 3241,53 грн.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чини законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як підрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки АТ «Українська залізниця» від 26.02.2024 року № НФБзп-Н/36 надана ОСОБА_1 про середню заробітну плату станом на 01.05.2018 року, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 ( зі змінами), його середньоденний заробіток складає 577,52 грн., з яким суд погоджується.

Таким чином, стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача, тобто з 02 червня 2018 року і до 01 листопада 2018 року ( включно) ( повне погашення), складає в розмірі 61217,12 грн., виходячи з наступного розрахунку: 106 робочих днів х 577,52 грн. середньоденна заробітна плата.

Однак, слід зазначати, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:1)розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2)період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3)ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4)інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000,00 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити, з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому суд приходить до висновку, що про часткове задоволення позовних вимог та стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 20000,00 грн.з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Суд вважає за необхідне щодо вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення належних виплат виходити з наступного.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, до 19.07.2022 ч. 1 ст.233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній до 19.07.2022, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, до 19.07.2022 право на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати не обмежувалось будь-яким строком.

Верховний Суд у постанові від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22 вказав, що на момент порушення прав позивача в частині ненарахування та невиплати заробітної плати в належному розмірі частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а тому вона і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, враховуючи, що спірні правові відносини виникли до 19.07.2022, позивач не може бути обмежений будь-яким строком, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.06.2018 по 01.11.2018 у сумі 20000 ( двадцять тисяч ) гривень 00 коп. з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко