Справа № 216/2456/24
провадження №2/216/1686/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бутенко М.В.

за участю секретаря судового засідання Кравець О. В.

без участі сторін та без застосування технічного запису у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, -

В С Т А Н О В И В :

До Центрально-Міського райсуду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області подано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним.

Просить суд постановити рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21 травня 1999-року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на Товарній Біржі «Придніпровська товарна біржа», реєстраційний номер 187-Н/99, зареєстрований у КП ДОР «Криворізьке БТІ» 01.11.2000 в реєстровій книзі №7доп, сторінка №7, запис №23200.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, у якій просить суд розглядати справу без участі позивача, без застосування технічного запису, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в призначене судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору купівлі - продажу нерухомості від 21.05.1999, зареєстрованого на Товарній біржі «Придніпровська товарна біржа» 21.05.1999, ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , продав, а ОСОБА_5 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6 , придбала будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на придбаний будинок позивач зареєструвала у КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 01.11.2000 в реєстровій книзі №7доп, сторінка №7, запис №23200.

В подальшому позивач на підставі рішення Криворізької міської ради від 23.12.2009 за №3674 оформила право власності на земельну ділянку площею 0,0834 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією ж адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:654:0018, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №887507 від 05.04.2011.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Аналогічні норма міститься і в ч.2 ст.220 ЦК України в редакції чинній на момент пред`явлення позову, відповідно до якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсними. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі - продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Зі змісту договору від 21.05.1999 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Товарній біржі «Придніпровська товарна біржа», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

При цьому, здійснивши державну реєстрацію в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» право власності на вказаний житловий будинок на підставі договору купівлі - продажу від 21.05.1999, держава цим самим визнала право власності позивача на спірну квартиру, як таке, що виникло на незаборонених законом підставах.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.

В Законі України «Про товарну біржу», у редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.

На теперішній час, позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо про недійсність біржової угоди і необхідність підтвердження її дійсності в судовому порядку, оскільки при укладанні договору купівлі-продажу квартири не були виконані вимоги статті 220 ЦК України в частині нотаріального оформлення вказаної угоди.

Оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», позивач вважає, що є підстави для визнання договору купівлі продажу від 21.05.1999, складеного та зареєстрованого на Товарній біржі «Придніпровська товарна біржа» з метою захисту прав власності позивача на належний їй житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, продавець ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального посвідчення угоди.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

За вказаних обставин, враховуючи такий загальний принцип засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, очевидно, що будь - яким іншим чином, аніж визнання дійсним договору купівлі - продажу квартири , захистити інтереси позивача не є можливим.

Відповідно ст. ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати у справі відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. ст. З, 15, 16, 317 - 319, 321 ЦК України, ст. ст. 5-8, 10, 11, 12, 13, 60,81,88, 212, 215, 141, 264-265, 279, 280-283 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21 травня 1999-року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на Товарній Біржі «Придніпровська товарна біржа», реєстраційний номер 187-Н/99, зареєстрований у КП ДОР «Криворізьке БТІ» 01.11.2000 в реєстровій книзі №7доп, сторінка №7, запис №23200.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя: М.В. БУТЕНКО