Провадження № 2-о/761/323/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року Шевченківського районного суду м. Києва Пономаренко Н.В. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком,-

в с т а н о в и в :

в квітні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, у якій заявник просив суд:

1.Встановити факт самостійного виховання та утримання батьком, ОСОБА_1 його неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2.Встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 його малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Положеннями ч. 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

Отже, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Заява, серед іншого, мотивована тим, що з січня 2023 року (тобто більше ніж 15 місяців) ОСОБА_2 доньок не відвідувала та не підтримувала з ними спілкування, не виявляла та не виявляє бажання до участі у вихованні дітей, для спілкування з дітьми та для надання їм матеріальної допомоги, всі питання щодо виховання та нагляду за дітьми вирішуються заявником самостійно без участі заінтересованої особи. Мати фактично є відсутньою у житті дітей. Оскільки діти знаходяться на одноособовому утриманні ОСОБА_1 та він самостійно їх виховує, постає питання щодо юридичної фіксації зазначеного факту для подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, переміщення його та дітей, зняття та реєстрації місця проживання. Також, заявник вказує, що на теперішній час багато організацій потребують згоди іншого з батьків або в разі відсутності необхідно надавати документ, який підтверджує самостійне виховання. Тому, встановлення даного факту є необхідним для захисту прав та інтересів дітей, а також прав та інтересів Заявника, як батька, що займається самостійним вихованням на утриманням дітей, для оформлення соціальної допомоги та відповідних пільг, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дітей, в тому числі, але не виключно, їх навчанням, лікуванням, відпочинком.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Окрім того, як зазначає Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, однією з умов встановлення факту в рамках окремого провадження є відсутність спору про право, тобто якщо встановлення такого факту підтвердить наявність чи відсутність саме неоспорюваних прав.

Так, заявником зазначено, що встановлення вказаного факту його необхідно для оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей та соціальних пільг, вирішення інших питань, пов`язаних із вихованням дітей, переміщення його та дітей, зняття та реєстрації місця проживання.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17.

Однак, жодних доказів на підтвердження звернень до компетентного органу щодо оформлення документів на отримання соціальної допомоги на дітей, відмови у такому оформленні компетентним органом у зв`язку із необхідністю встановлення даного факту, - ОСОБА_1 суду не надав.

Крім того, жодних доказів на підтвердження відмови компетентними органами у здійсненні ним переміщення дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без згоди матері ОСОБА_2 та неможливості такого перетину без встановлення даного факту, - заявник до заяви не долучив і не вказав про неможливість самостійного отримання будь-яких доказів з цих питань.

Також не надав доказів відмови у знятті та реєстрації місця проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без згоди матері ОСОБА_2 , або докази взагалі звернень із вказаними заявами до відповідних установ, підприємств чи організацій.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (стаття 159 СК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частиною четвертою статті 19 СК України підтверджується, що спір щодо участі у вихованні дитини вирішується судом і в цьому спорі обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який має подати суду висновок щодо розв`язання спору.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

При цьому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати окремим актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт, на думку суду, може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з не виконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них, а тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.

Обов`язки батьків висвітлені в ст. 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» - на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України, зокрема: право батьків на визначення місця проживання дитини, а такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.

Одним зі способів захисту свого права і скористався в 2023 році позивач, про що свідчить долучена до вказаної заяви в порядку окремого провадження рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30.10.2023, яке набрало законної сили 30.11.2023, в справі №756/9611/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба в справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з батьком, - яким позов задоволено частково та визначено місце проживання дітей разом із батьком.

В даному рішенні зазначено про надходження від позивача ОСОБА_1 заяви про зміну позовних вимог в якій він просив доповнити позовні вимоги, а саме: визначити місце проживання дітей разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із самостійним вихованням дітей батьком ОСОБА_1 без участі матері ОСОБА_2 .

В даному випадку, відмовляючи в частині вищевказаних заявлених позовних вимог, Оболонський районний суд м. Києві в рішенні від 30.10.2023 вказав, про відсутність підстав для визначення місця проживання дітей з батьком за конкретною адресою та відображення в рішенні суду того, що лише батько самостійно виховує дітей.

Частиною 4 ст.315 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

Роз`яснити заявнику, що він має право з метою захисту оспорюваного права звернутися до суду з позовною заявою на загальних підставах.

Таким чином, враховуючи те, що дана заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки вбачається спір про право, тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 293, 347, 353, 354 ЦПК України, суддя, -

у х в а л и в :

у відкриті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: