СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3481/23

пр. № 2/759/333/24

14 травня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні та володінні позивачу земельною ділянкою кадастровий номер :75:147:0129, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення паркану, що встановлений між земельною ділянкою кадастровий номер :75:147:0129 та земельною ділянкою кадастровий номер :75:147:0128.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником земельної ділянки, кадастровий номер :75:147:0129, площею 0,0602 га з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташоване за адресою: : АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є власником сусідньої земельної ділянки, кадастровий номер :75:147:0128, де нею побудовано паркан, який розмежовує фактичне землекористування вказаних земельних ділянок та має наступні характеристики- підземна частина - стрічковий бетонний фундамент, надземна частина - бетонний цоколь у який забетоновано металеві стійки, які є складовою каркасу, що обшитий металопрофілем із однієї сторони. Як зазначив позивач, вказаний паркан знаходиться на земельній ділянці, яка належить йому. Згідно висновку експерта ОСОБА_7 (Свідоцтво № НОМЕР_1 від 22 березня 2013 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) № 512/09-2022 від 22.09.2022 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129 площею 0,0602 та за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_5 , влаштований/побудований ОСОБА_2 паркан із металопрофілю в металевому каркасі, стійки якого забетоновані в бетонний цоколь, який обмежує у доступі ОСОБА_5 до частини земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129, а саме ділянки площею 13,5 кв.м. Факт порушення прав ОСОБА_5 також підтверджується Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129 в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_5 для ведення садівництва, АДРЕСА_2 , складена ФОП ОСОБА_8 . У пояснювальній записці до Технічної документації було встановлено, що при перенесенні меж земельної ділянки :75:147:0129 в натуру (на місцевість) з`ясувалося, що межа із суміжною земельною ділянкою :75:147:0128, згідно даних Державного земельного кадастру належить гр. ОСОБА_2 не відповідає дійсному положенню згідно координат поворотних точок земельної ділянок, які внесені до Державного земельного кадастру, що відображено на схемі перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) яка входить до складу даної документації. Таким чином, за його переконанням, власником суміжної земельної ділянки :75:147:0128, ОСОБА_2 , порушено межі сусідньої земельної ділянки :75:147:0129, яка належить йому, що призвело до самовільного захвату частини цієї земельної ділянки та побудови на цій частині ОСОБА_2 , свого паркану, що і змусило його звернутися до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24.02.2023 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. 27.02.2023 року справу передано судді (а.с. 53-54). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 03.03.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.57). 11.05.2023 р. до суду від представника відповідача надійшов відзив, поданий через канцелярію суду та зареєстрований в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі за № 27400, в якому відповідач позов не визнала, заначивши, що жодним чином не порушує прав позивача і не перешкоджає йому у користування його земельної ділянки, нею самовільно частина земельної ділянки позивача не захоплювалась та паркан вона не встановлювала (а.с. 76-77).

11.07.2023 р. до суду через канцелярію подано відповідачем заяву про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 та зареєстровано в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі за № 40441 (а.с. 117-118).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 (а.с. 120-121).

18.09.2023 р. до суду через канцелярію подано відповідачем заяву про виклик свідків та зареєстровано в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі за № 55425 (а.с. 148-149).

Ухвалою суду з занесенням до журналу судового засідання від 20.11.2023 р., задоволено клопотання про допит свідка ОСОБА_9 (а.с. 199-зворотня сторона)

28.09.2023 р. до суду через канцелярію подано відповідачем клопотання про поновлення строку для подання доказів та приєднання їх до матеріалів справи та зареєстровано в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі за № 58001 та надано, докази (а.с. 152-155, 182-195).

В підготовчому засіданні представником позивача надано письмові заперечення щодо поновлення строку для подання доказів та приєднання їх до матеріалів справи, посилаючись на те, що останні подані з пропуском встановленого строку та причин, які б свідчили про неможливість подання у встановлені строки даних доказів відповідачем не наведено (а.с. 196-198).

31.01.2024 р. до суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, яке подано в електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), та зареєстровано за № 7429(а.с. 202-204).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.02.2024 року, клопотання задоволено. Розгляд справи призначено проводити в режимі відеоконференції (а.с. 207).

Відповідь на відзив до суду від позивача до суду не надходило.

Письмових пояснень до суду від третьої особи не надходило.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.02.2024 р., у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті (а.с. 214-215).

В судовому представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, вказаних в позові.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua), представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

В судовому засіданні відповідач та її представник ОСОБА_4 позов не визнали просили в задоволенні відмовити.

В судове засідання третя особа не з`явилась, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення від останнього не надходило.

Суд, заслухавши пояснення та доводи учасників процесу, розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц .

Предметом спору у цій справі є вимоги немайнового характеру про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення паркану.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено судом, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :75:147:0129 , площею 0,0602 га з цільовим призначенням - для ведення садівництва, що розташоване за адресою: : АДРЕСА_1 . (а.с. 13-14), яка придбана ним 07.08.2014 р. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 9-12).

ОСОБА_2 є власником сусідньої земельної ділянки, кадастровий номер :75:147:0128 (а.с. 48-50), державна реєстрація за ОСОБА_2 , здійснена на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.04.2019 р. а також садового будинку (а.с. 82, 87).

Вказані земельні ділянки, що належать ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є суміжними.

Згідно висновку експерта ОСОБА_10 (Свідоцтво № НОМЕР_1 від 22 березня 2013 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) № 512/09-2022 від 22.09.2022 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, встановлено, що "...В межах земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129 площею 0,0602 та за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_5 , влаштований/побудований ОСОБА_2 паркан із металопрофілю в металевому каркасі, стійки якого забетоновані в бетонний цоколь, який обмежує у доступі ОСОБА_5 до частини земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0129, а саме ділянки площею 13,5 кв.м. , яка на рис. 7 позначена під №1, яка проходить по точкам 1-2-3-4-5-6-7-1, зі сторонами 4,5 м-5,33 м-12,12 м-8,11м-0,5 м -30,05-0,48 м...) (а.с. 15-36).

У пояснювальній записці до Технічної документації зазначено, що при перенесенні меж земельної ділянки :75:147:0129 в натуру (на місцевість) з`ясувалося, що межа із суміжною земельною ділянкою :75:147:0128, згідно даних Державного земельного кадастру належить гр. ОСОБА_2 не відповідає дійсному положенню згідно координат поворотних точок земельної ділянок, які внесені до Державного земельного кадастру, що відображено на схемі перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), яка входить до складу даної документації (а.с. 40-41).

В судовому засіданні в якості свідка був допитаний третя особа - ОСОБА_9 , який надав суду покази про те, що він був попереднім власником земельної ділянки, яка на даний час належить відповідачу у справі. Також зазначив, що ОСОБА_2 , придбала земельну ділянку уже з парканом, який був ним збудований в 2011-2012 роках, за його рахунок. Межі земельних ділянок сторін були узгоджені між ним та попереднім власником земельної ділянки позивача - ОСОБА_11 . У технічному паспорті за 2014 рік є і будинок і паркан. Позивач придбав ділянку у 2014 році огорожа вже була. На знімках аерозйомки за 2015 рік є паркан. Будинок будував позивач, ОСОБА_11 нічого не будував та не заперечував щодо побудови паркану.

За положеннями ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Так, матеріали справи не дають підстави вважати, що представник відповідача повідомляв суд письмово про неможливість подати доказ та відповідні причини.

За ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

За положеннями ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення, відповідно до вимог ст. 127 ЦПК України.

За твердженнями представника відповідача поважність причин неподання доказу в межах строку встановленого ЦПК України, оскільки в нього на той час був відсутній висновок експерта.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

Також суд бере до уваги, що в порушення приписів ч. 4 ст. 83 ЦПК України заявник не повідомляв письмово суд про те, який доказ не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк та не зазначив докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Крім того, слід зазначити, що нормами ст. 83 ЦПК України, а саме частиною 5 встановлено, що у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

З огляду на вищенаведене, підстави для задоволення клопотання в частині поновлення строку на подачу доказів відсутні, в зв`язку з чим, судом до уваги не береться поданий представником відповідача висновок експерта № 26/05-2023 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи (а.с. 156-181).

Статтею 41 Конституції України та статтею1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Положення Конституції України закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується.

Згідно ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та дотримуватись правил добросусідства та обмежень.

Статтями 90, 91 ЗК України передбачено перелік прав та обов`язків власників земельних ділянок, відповідно до яких власники мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Власники земельних ділянок зобов`язані додержуватись вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства.

Зміст добросусідства визначений статтею 103 ЗК України, відповідно до частини першої якої власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 153 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно п.2.3 інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 р №376, (яка діяла на час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 (попередньому власнику), земельної дялянки кадастровий номер :75:147:0128 2011р.) - Комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками. Відповідно до вимог п.2.4 Інструкції, підготовчі роботи включають збір та аналіз виконавцем наявних документації із землеустрою, матеріалів інвентаризації земель, планово-картографічних матеріалів, правових підстав надання земельної ділянки у власність (користування), відомостей про наявність спірних питань щодо меж земельної ділянки, переліку обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути, списків координат пунктів державної геодезичної мережі. Відповідно до п.3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів), суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

В судовому засіданні оглядалася технічна документація, копії якої долучені до матеріалів справи, у якій відсутні відомості про наявність спірних питань щодо меж земельної ділянки. ( а.с. 94). На той час, володільцем земельної ділянки, був ОСОБА_11 , який в подальшому продав земельну ділянку позивачу у справі ОСОБА_5 та який погодив межові знаки на земельній ділянці землекористувачеві в натурі ОСОБА_6 , який в подальшому продав земельну ділянку відповідачу по справі, що свідчить, що встановлення меж земельної ділянки на той час відбувалося за погодженням з власником суміжних земельних ділянок.

Згідно ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний об`єкт. Частиною 2 ст. 120 ЗК України також визначено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Під час розгляду справи встановлено, що спірний паркан побудований попереднім власником земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0128 ОСОБА_6 , а не відповідачем ОСОБА_2 .

Отже, до позивача та відповідача перейшло право користування земельними ділянками після набуття права власності на них на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попередніх землекористувачів.

У постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 та у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 346/6003/19, вказано, що за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до ч 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Право власності має захищатися лише при доведеності факту його порушення діями відповідача, створенні власникові з боку третіх осіб перешкод у здійсненні ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Крім того, вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3).

У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності чи недобросовісності набувача майна. При цьому, поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві, в даній справі таким майном є дачний будинок з господарськими будівлями та спорудами (парканом), яким мирно володіє відповідач.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач, внаслідок втручання в її право власності, понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Велика Палата Верховного Суду в справі № 488/2807/17, постанова від 18.01.2023 (п. 109), зауважила, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості). На переконання суду, заявлені позовні вимоги не є пропорційними вказаній меті усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою позивача відсутності доказів неможливості захисту прав позивача менш обтяжливим для відповідача способом, наприклад встановленням сервітуту чи оренди земельної ділянки, грошової компенсації вартості земельної ділянки та її відповідність обставинам справи.

Саме лише посилання позивача на незгоду, що спірна огорожа знаходиться на межі земельної ділянки позивача , без належних доказів визначення її вартості та реальних намірів сторін, не може бути доказом неможливості вирішення спору між сторонами іншим шляхом, ніж знесення огорожі.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 910/4730/18, постанова від 31.07.2019, зазначивши, що зобов`язання відповідача в примусовому порядку усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні всією спірною земельною ділянкою шляхом звільнення її від будівель та споруд, фактично означає знесення належного відповідачеві на праві власності нерухомого майна, що є порушенням його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а обраний спосіб захисту у вигляді звільнення всієї спірної земельної ділянки від нерухомого майна є неефективним в розумінні Конвенції та призведе до недотримання справедливої рівноваги інтересів сторін.

Попередньо в 2014 року було встановлено межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) між попередніми власниками двох земельних участків та передано відповідачу межові знаки.

Отже, попереднім власником було дотримано вимоги до початку будівельних робіт, а саме наявність оформленого права на земельну ділянку з відповідним цільовим призначенням, винесення меж земельної ділянки в натурі. На час набуття права власності позивачем на земельну ділянку у 2014 році, а відповідачем у 2019 році паркан вже був побудований.

Відомостей про те, що попередній власник земельної ділянки позивача, мав будь-які претензії з приводу встановлення паркану до власника земельної ділянки з кадастровим номером :75:147:0128 немає, та позивачем не доводилось виникнення спору між попереднім власником його земельної ділянки з приводу того, що паркан знаходиться на земельній ділянці, яка не належить відповідачу, а також обставин висловлення заперечень на час будівництва паркану відповідачем та попередньому власнику з боку органів місцевого самоврядування або сусідів щодо порушення ними меж земельної ділянки при зведенні паркану, та такі докази в матеріалах справи також відсутні.

З яких причин позивач при купівлі земельної ділянки не пересвідчився на місцевості у наявності вільної від претензій інших осіб земельної ділянки та визначення її меж в натурі, суду невідомо, а згідно матеріалів справи такі межі були встановлені (відновлені) позивачем лише в 2019 році. Наявність винесення в натурі меж земельної ділянки позивача до вказаного часу матеріалами справи не доведено, хоча позивач мав можливість проявити розумну обачливість та з`ясувати межі земельної ділянки в натурі до її придбання.

Натомість, будь-яких недобросовісних дій відповідача та знаходження паркану на земельній ділянці, яку вона вважала такою, що відповідає її правовстановлюючим документам, не встановлено.

Встановлення паркану відбувалося за наявності правовстановлюючого документа на землю, будь-яких претензій від суміжних землекористувачів до завершення встановлення паркану в законний спосіб матеріали справи не містять.

Навмисного самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки позивача судом також не встановлено.

Крім цього, заявляючи вимоги про знесення паркану розташованого на земельній ділянці, що входить до складу земельної ділянки позивача, щодо частини паркану, позивачем не перевірено та не доведено чи технічно можливо демонтувати окрему частину (стіну) паркану без пошкодження конструкції в цілому та можливість подальшого його використання за призначенням, та такі дані в матеріалах справи відсутні, оскільки таких питань експерту позивачем не ставилось.

Знесення є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Тому рішення про знесення частини паркану, крім його невідповідності пропорційності втручання в право мирного володіння майном, є таким, що неможливе у виконанні, оскільки яким саме чином має відбуватися знесення частини паркану і як це впливатиме на можливість пошкодження конструктивних елементів споруди в цілому суду не обґрунтовувалось та не доводилось, клопотання про проведення відповідної експертизи не заявлялось. Тому суд позбавлений можливості перевірити чи технічно можливо демонтувати спірну паркану без пошкодження конструкції як такої, що може призвести до руйнування або непридатності до використання взагалі.

Наданий позивачем висновок експерта №512/09-2022 суд оцінює критично, оскільки останній проведено згідно технічної документаці із землеустрою станом на 2019 р., а не первинної документації із землеустрою між попередніми власниками сусідніх земельних ділянок ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , оскільки встановлено, що паркан був побудований у той час коли власниками сусідніх земельних ділянок були вони.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що задоволення заявлених позовних вимог порушуватиме принципи пропорційності та справедливої рівноваги (балансу) інтересів сторін та призведе до невиправданого втручання в право власності відповідача та покладення на ОСОБА_2 надмірного тягаря, що становить порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача суд зазначає, що оскільки заявлені вимоги не підлягають задоволенню, підстави для вирішення питання про застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. Суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення (висновок Верховного Суду у справі № 648/533/16-ц від 29.09.2020).

Відтак заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо вимог позову не підлягає задоволенню.

Питання судових витрат у вигляді судового збору вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України та залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 76-82, 89, ч. 2 ст. 247, ст. 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення виготовлено 24.05.2024.

Суддя Ю.О. Твердохліб