Провадження №: 4-с/336/54/2024
УХВАЛА

іменем України

03 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого суді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду справу ЄУН 336/9784/24 (провадження № 4-с/336/54/2024) за скаргою ОСОБА_1 , стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», особа, дії та рішення, якої оскаржуються приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Дмитро Юрійович

на рішення приватного виконавця щодо відкриття виконавчих проваджень (в порядку ст. 447-448 ЦПК України), -

встановив:

02 жовтня 2024 року заявник звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя зі скаргою на рішення приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича, в якій просить: 1. Визнати неправомірними та скасувати постанови приватного виконавця винесені 09 вересня 2024 року у виконавчих провадженнях за № 76000597 та № 76000821; 2. Зобов`язати приватного виконавця усунути порушення (поновити його порушене право як заявника) шляхом скасування усіх винесених у виконавчих провадженнях за № 76000597 та № 76000821 постанов та шляхом вчинення інших юридично значимих дій для поновлення його порушеного права.

ОСОБА_2 в скарзі вказав, що заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року у справі № 335/5222/21 (провадження № 2/336/4275/2021) позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат задоволено у повному обсязі. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» 42531,25 грн., з яких 38390,73 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором про надання банківських послуг від 24.10.2019 року, три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 05.03.2020 року по 05.04.2021 року в сумі 1250,09 грн., інфляційні втрати за період з 05.03.2020 року по 05.04.2021 року в сумі 2890,43 грн., а також стягнуто судовий збір.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 23 листопада 2023 року у справі № 335/5222/21 (провадження № 2-п/336/66/2023) поновлено йому строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду та залишено без задоволення його заяву перегляд заочного рішення у цивільній справі.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2024 № 335/5222/21 (провадження № 22-ц/807/666/24) його апеляційну скаргу було задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року скасовано. Прийнято в цій справі рішення за яким: «Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 24 жовтня 2019 року в розмірі 42531,25 грн., що складається з: 30769,23 грн. заборгованості за тілом кредиту; 2046,10 грн. заборгованості за відсотками; 4615,40 грн. заборгованість за комісією; 960,00 грн. заборговані за штрафними санкціями (пеня), 1250,09 грн. річних за користування грошовими коштами за період з 05 березня 2020 року до 05 квітня 2021 року та 2890,43 грн. інфляційні втрати. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» витрати зі сплати судового збору в сумі 2270,00 грн.

30 липня 2024 року Шевченківським районним судом міста Запоріжжя було видано стягувачу у даній справі виконавчі листи.

Нещодавно дані виконавчі листи були пред`явлені до примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича за наслідками розгляду яких, а також заяв стягувача про примусове виконання рішення 09 вересня 2024 року було відкрито виконавчі провадження за № 76000597 та № 76000821.

Заявник вважає постанови приватного виконавця виконавчого округу Запорізької Проценка Дмитра Юрійовича про відкриття виконавчого провадження такими, що порушують його права та просить їх скасувати.

03 жовтня 2024 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя вказану скаргу залишено без руху на надано заявнику строк для усунення недоліків.

У встановлений строк заявником недоліки скарги частково усунуті.

15 жовтня 2024 року ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя клопотання заявника про витребування доказів - залишено без задоволення. Продовжено заявнику строк на усунення недоліків на виконання ухвали суду від 03 жовтня 2024 року.

23 жовтня 2024 року ухвалою судді прийнято скаргу до провадження та призначено справу до розгляду.

Заявник в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив.

Представник стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив.

Приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Дмитро Юрійович в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд дослідивши матеріали справи, дійшов до такого висновку.

Судом встановлено, що за заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» 42531,25 гривень, з яких 38390,73 гривень в рахунок погашення заборгованості за договором про надання банківських послуг від 24.10.2019 року, три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 05.03.2020 року по 05.04.2021 року в сумі 1250,09 гривень, інфляційні втрати за період з 05.03.2020 року по 05.04.2021 року в сумі 2890,43 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» судовий збір в сумі 2270 гривень.

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду. Залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Згідно з постановою Запорізького апеляційного суду від 21 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою: «Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 24 жовтня 2019 року в розмірі 42531 гривня 25 копійок, що складається з: 30769 гривень 23 копійки заборгованості за тілом кредиту; 2046 гривень 10 копійок заборгованості за процентами; 4615 гривень 40 копійок заборгованість за комісією; 960 гривень заборгованість за штрафними санкціями (пеня), 1250 гривень 09 копійок три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 05 березня 2020 року до 05 квітня 2021 року та 2890 гривень 43 копійки інфляційні витрати.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270 гривень.»

На підставі вищевказаної постанови суду апеляційної інстанції Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 30.07.2024 року були видані виконавчі листи.

У виконавчих листа місце проживання боржника зазначено: АДРЕСА_1 .

Представник стягувача пред`явив виконавчі листи до примусового виконання приватному виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценку Д.Ю.

09 вересня 2024 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 335/5222/21 виданого 30 липня 2024 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованості за договором (ВП № 76000597).

09 вересня 2024 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 335/5222/21 виданого 30 липня 2024 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» судового збору (ВП № 76000821).

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28 червня 2023 року № 764-5, Зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2024 року, яка винесена після відкриття виконавчого провадження, заяву боржника ОСОБА_1 про виправлення помилок у виконавчих листах задоволено частково. Виправлено помилки у виконавчих листах, виданих 30.07.2024 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат (ЄУН №335/5222/21).

Вважати вірним у виконавчих листах: дату прийняття постанови суду 24.05.2024 року; номер судового провадження 22-ц/807/666/24; адресу місця проживання боржника АДРЕСА_3 ; найменування та місцезнаходження стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», 04053, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 77А.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

В статті 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: справедливості, неупередженості та об`єктивності; обов`язковості виконання рішень; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 15 Закон № 1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Права і обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження визначені у статті 19 Закону № 1404-VIII.

Так, зокрема, сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.

Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. перебувають два виконавчих листи, які видані 30 липня 2024 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі 335/5222/21: про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованості за договором (ВП № 76000597) та про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» судового збору (ВП № 76000821).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Стягувач пред`явив виконавчі листи за зареєстрованим місцем проживання відповідача: АДРЕСА_1 , що зазначено у виконавчих документах.

ОСОБА_1 вказує, що адреса зазначена у виконавчих листах не є адресою його зареєстрованого місця проживання та посилається на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2020 року у справі № 336/1965/20, де його визнано таким, що втратив право користування частиною будинку.

Однак, відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28 червня 2023 року № 764-5, яка видана пізніше за ухвалене судом рішення, зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 940463 від 03 грудня 2024 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У цій справі спірним є тлумачення положень ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» в контексті визначення місця проживання боржника, а також питання наявності у приватного виконавця обов`язку перевіряти перед відкриттям виконавчого провадження відомості у виконавчому документі стосовно місця проживання боржника.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 27.04.2021 справу передав на розгляд судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі статей 346, 347 КАС України у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 31.03.2021 (справа N 380/7750/20).

У справі N 380/7750/20 Верховний Суд, серед іншого, дійшов висновку, що хоча приватний виконавець не має обов`язку перевіряти вірогідність відомостей, які зазначено у виконавчому документі, водночас приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність (частина друга статті 4 Закону N 1403-VIII), повинен дотримуватися принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності (частина перша статті 4 Закону N 1403-VIII). Закріплені у статті 4 Закону N 1403-VIII засади діяльності, зокрема, приватного виконавця вимагають діяти добросовісно, що, окрім іншого, вимагає від нього більш вдумливого і ретельно виваженого підходу до виконання своїх професійних обов`язків (пункти 79-80 постанови).

У виконавчому провадженні місце проживання боржника відіграє важливу роль як для визначення виконавчого округу, в якому має здійснюватися виконавче провадження, так і для можливості реалізації боржником своїх прав і виконання обов`язків у виконавчому провадженні.

Так, статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення.

Зазначеною статтею на боржника покладено низку обов`язків (зокрема повідомляти виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій), виконання яких передбачає перебування у безпосередній близькості до місця вчинення виконавчих дій.

Примусове виконання рішень має бути певним чином наближеним, прив`язаним до місця проживання/перебування боржника що, окрім іншого, дасть змогу останньому (чи принаймні створить йому відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасника виконавчого провадження.

При цьому суд ураховує, що вказаним Законом передбачено право стягувача обирати місця відкриття виконавчого провадження між органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, але наголошує, що таке право не має нівелювати права боржника, передбачені статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження».

В силу частин першої та другої статті 4 Закону N 1403-VIII приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність, а також повинен дотримуватися принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Також, в силу положень статті 16 Закону N 1403-VIII, приватний виконавець є особою, уповноваженою державою на примусове виконання рішень, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якої поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України. Зокрема, суб`єкти владних повноважень мають приймати рішення (вчиняти дії) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо та неупереджено.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (частина перша статті 24 Закону). Водночас визначення місця проживання та місця перебування наведено у Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» N 1382-IV, відповідно до якого місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Місце проживання підлягає обов`язковій реєстрації.

На даний час декларування та реєстрація місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні регулюється виключно Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 року N 1871-IX, який набрав чинності 01.12.2021 року.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 року N 1871-IX, реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

В статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» наведені й інші терміни: - витяг з реєстру територіальної громади це документ у паперовій або електронній формі, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час формування витягу; - декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади; - орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання / зміну місця проживання особи; - реєстр територіальної громади - інформаційно-комунікаційна система, призначена для обробки визначеної цим Законом інформації, що створюється, ведеться та адмініструється органом реєстрації у порядку, визначеному цим Законом; - реєстраційна дія - внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання / виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання / зняття з реєстрації місця проживання (перебування) / задекларованого місця проживання / зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи.

Відповідно до статті 3 вказаного закону декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

В свою чергу, ч. 1 ст. 4 цього Закону передбачає, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Частиною 6 статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» також визначено, що реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.

Відповідно до п. 3, 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. N 265 визначено що декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Таким чином, факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, є офіційною адресою, а отже, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання.

Отже, відкриття виконавчого провадження у виконавчому окрузі, до якого належить зареєстрована адреса місця проживання боржника, відповідатиме принципу юридичної визначеності та вимогам статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 940463 від 03 грудня 2024 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

В довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28 червня 2023 року № 764-5, міститься розмежування зареєстрованого місця проживання та фактичного місця проживання. Зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_1 , що відповідає відомостям з Єдиного державного демографічного реєстру, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Приватний виконавець з додержанням вимог чинного законодавства відкрив виконавче провадження.

Що стосується місця проживання боржника, яке незареєстроване у встановленому законом порядку, суд виходить з того, що таке місце проживання боржника, в силу відсутності в нього офіційного характеру, має бути повідомлено самим боржником (що відповідатиме принципу вільного вибору місця проживання, встановленому Законом N 1382-IV) або підтверджено належним чином з урахуванням принципу офіційного з`ясування обставин, оскільки просте зазначення будь-якої адреси без перевірки відповідних обставин не робить цю адресу саме адресою місця проживання особи.

Законодавець, оперуючи поняттям «місце проживання особи», передбачає, що таке місце проживання має бути особою зареєстровано і суб`єкти владних повноважень зобов`язані враховувати таку інформацію при здійсненні ними владно-управлінських функцій.

Виконавче провадження відкрито за зареєстрованим місцем проживання боржника.

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 940463 від 03 грудня 2024 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 тобто це остання відома адреса реєстрації боржника.

Іншої адреси в Єдиному державному демографічного реєстрі не має.

За встановлених обставин у цій справі визначення місця виконання виконавчого документа щодо боржника має відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. Будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника можуть слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися як юридичний факт, з яким Закон N 1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.

Наявність зареєстрованого місця проживання боржника не є підтвердженням того, що особа на день відкриття виконавчого провадження проживає саме за зареєстрованою адресою, однак у випадку, якщо особа не повідомила іншого, саме цю адресу, з урахуванням приписів наведених правових норм, необхідно враховувати під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження відповідно до вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, таке трактування закону відповідатиме також принципу юридичної визначеності, який є елементом верховенства права.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка сторони. Сторони самостійно повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд також звертає увагу, що рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 335/5222/21 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованості за договором на теперішній час не виконане.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ) у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви», від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії», від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов до висновку, що заявлені в скарзі вимоги не обґрунтовані, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 76-80, 81, 258-261, 450-452, 353-355, суд -

постановив:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 , стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», особа, дії та рішення, якої оскаржуються приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Дмитро Юрійович на рішення приватного виконавця щодо відкриття виконавчих проваджень (в порядку ст. 447-448 ЦПК України) - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: