233 № 233/6265/16-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2024 Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мартишева Т. О. ,

за участю секретаря судового засідання Любач Н.О.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, стягувач: Державна судова адміністрація України, боржник: приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталія Євгенівна, заінтересована особа: головний державний виконавець Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцерова Людмила Леонідівна,-

В С Т А Н О В И В:

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області надійшла заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, стягувач: Державна судова адміністрація України, боржник: приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є., заінтересована особа: головний державний виконавець Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцерова Л.Л., в якій заявник зазначає, що Постановою Верховного Суду від 27.11.2023 у справі № 233/6265/16-ц з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. стягнуто на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2023 року збір 429,44 грн. На підставі зазначеної постанови Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області 13 грудня 2023 року видано виконавчий лист у справі. 09 лютого 2024 року головним державним виконавцем Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстицї (м. Одеса) Офіцеровою Л.Л. відкрито виконавче провадження №74111897.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

13 травня 2024 року Конституційним Судом України винесено рішення №6-р(ІІ)2024, яким визнано неконституційним ч. 2 ст. 3, пп. 9 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору під час подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатом розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного/приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Зокрема, Конституційним Судом зазначено наступне.

Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом у юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення.

Конституційний Суд наголошує, що законодавець, діючи на власний розсуд, щодо встановлення в законі випадків справляння судового збору, зокрема пов`язаних з оскарженням рішень, дій, бездіяльності виконавців, має прагнути чіткості та зрозумілості у викладені норм права.

Ураховуючи, що за подання до суду першої інстанції скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця не встановлено справляння судового збору, Конституційний Суд зазначає, що обов`язок сплати судового збору за подання апеляційної/касаційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, визначений ст. 4 Закону, не можна вважати зрозумілим і справедливим елементом механізму контролю за виконанням судового рішення як невіддільного складника права на доступ до суду.

Законодавець, визначаючи справляння судового збору, має чинити за принципом справедливості, не допускаючи, щоб остаточне судове рішення залишалось невиконаним.

Ураховуючи, що згідно з приписами Закону, що їх оскаржує ОСОБА_2 , розгляд апеляційної і касаційної скарги, поданої відповідно до ст. 447 ЦПК України, пов`язаний із потребою сплати особою судового збору, Конституційний Суд констатував, що має місце необґрунтоване втручання в право стягувача на доступ до суду, оскільки особі, яка сплатила судовий збір за подання до суду позовної заяви й отримала доступ до суду та домоглася ухвалення на її користь обов`язкового судового рішення, доводиться додатково (повторно) сплатити судовий збір за здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. Наведене свідчить, що держава не створила належних юридичних механізмів реалізації права на доступ до суду, а також про брак реального судового контролю на стадії виконання судового рішення, оскільки має місце ускладнення практичної реалізації особою (стягувачем у виконавчому провадженні) її права на доступ до суду.

Відтак, обов`язок сплати судового збору має існувати або на всіх стадіях процесу (з урахування диференціації його ставки на відповідній стадії), або ж такий обов`язок має бути відсутнім, коли законодавство передбачає звільнення від сплати судового збору чи не містить прямих приписів щодо необхідності його сплати.

Ураховуючи те, що право на суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, охоплює також виконання остаточних судових рішень, покладення обов`язку на стягувача сплатити судовий збір для того, щоб це рішення було виконане, свідчить про те, що держава намагається уникнути свого позитивного обов`язку організувати дієву систему виконання судових рішень.

Отже виконавче провадження завершальна стадія судового провадження, і питання сплати судового збору вже було вирішене позивачем (стягувачем) при зверненні до суду. Тому стягувач не повинен нести додаткові витрати по сплаті судового збору в ході примусового виконання рішення. Що підтверджується висновками, зробленими в іншому рішенні Конституційного Суду.

Так, рішенням Конституційного Суду від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення частини другої статті 26 Закону України „Про виконавче провадження щодо обов`язку стягувача сплачувати авансовий внесок на витрати виконавчого провадження при поданні заяви до виконавця про примусове виконання рішення.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Основного Закону України в аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у стягувача як особи, на користь якої ухвалене судове рішення, фінансової можливості сплатити авансовий внесок не повинна перешкоджати реалізації його права на виконання судового рішення.

З урахуванням того, що витрати виконавчого провадження, зокрема на сплату судового збору, здійснюються приватним виконавцем за рахунок авансового внеску стягувача, який визнано неконституційним, справляння судового збору за звернення приватного виконавця до апеляційного або касаційного суду з процесуальних питань, пов`язаних з примусовим виконанням рішення, є також неконституційним. Адже стягувач не повинен нести витрати для того, аби остаточне рішення було виконане.

Приватний виконавець при примусовому виконанні рішення при зверненні до суду не здійснює захист своїх особистих інтересів, він не є учасником справи, а діє в інтересах стягувача.

Законом України «Про судовий збір» не передбачено зокрема ставок судового збору за звернення до суду приватного/державного виконавця із заявою про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон або про розшук боржника, тому на виконавця не поширюється обов`язок сплати судового збору при зверненні до апеляційного та касаційного суду при оскарженні ухвал, прийнятих за результатами розгляду таких заяв.

Інакше це порушує право стягувача на доступ до правосуддя, гарантоване статтею 6 Конвенції.

Отже, вважає, що стягнення з приватного виконавця судового збору у справі № 233/6265/16-ц є неконституційним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000).

На підставі зазначеного, просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист у справі № 233/6265/16-ц, виданий Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області 13 грудня 2023 року про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. на користь держави судового збору у розмірі 429,44 грн у зв`язку з відсутністю обов`язку боржника.

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 травня 2024 року заяву прийнято до розгляду, призначено судове засідання.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі, заяву підтримує в повному обсязі.

Сторони виконавчого провадження, державний виконавець, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи,у судове засідання не з`явилися, їх неявка в силу вимог закону не є перешкодою для розгляду заяви.

З`ясувавши позицію заявника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

За положеннями частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до змісту вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, зокрема пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

У постанові від 20.02.2019 року у справі №2-4671/11 Верховний Суд вказав, що перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Звертаючись до суду із даною заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягають виконанню, заявник вказує, що Постановою Верховного Суду від 27.11.2023 у справі № 233/6265/16-ц з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. стягнуто на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2023 року збір 429,44 грн. На підставі зазначеної постанови Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області 13 грудня 2023 року видано виконавчий лист у справі. 09 лютого 2024 року головним державним виконавцем Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстицї (м. Одеса) Офіцеровою Л.Л. відкрито виконавче провадження №74111897.

Копії вищезазначених постанови суду касаційної інстанції, виконавчого листа, постанови про відкриття виконавчого провадження, а також відомості щодо наявності відкритого виконання провадження на момент подання заяви до суду, до заяви не додані.

Заявник як на підставу визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилається на рішення Конституційного Суду України №6-р(ІІ)2024 від 13 травня 2024 року, яким визнано неконституційним ч. 2 ст. 3, пп. 9 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору під час подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатом розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного/приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Висновки, яких дійшов Конституційний Суд України, стосуються судових проваджень за ухвалами судів за наслідками розгляду скарги, поданої відповідно до статті 447 ЦПК України.

Ураховуючи, що згідно з приписами Закону, що їх оспорює ОСОБА_2 , розгляд апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду за наслідками розгляду скарги, поданої відповідно до статті 447 ЦПК України, пов`язаний із потребою сплати особою судового збору, Конституційний Суд України констатував, що має місце необrрунтоване втручання в право стягувача на доступ до суду, оскільки особі, яка сплатила судовий збір за подання до суду позовної заяви й отримала доступ до суду та домоглася ухвалення на її користь обов`язкового судового рішення, доводиться додатково (повторно) сплатити судовий збір за здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. Наведене свідчить про те, що держава не створила належних юридичних механізмів реалізації права на доступ до суду, а також про брак реального судового контролю на стадії виконання судового рішення, оскільки має місце ускладнення практичної реалізації особою (стягувачем у виконавчому провадженні) її права на доступ до суду, що є порушенням конституційних засад судочинства та принципів цивільного процесуального права.

Втрату чинності приписами частини другої статті 3, підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» Конституційним судом України визначено відтермінувати, зазначено що частина друга статті З, підпункт 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року № 3674-VI зі змінами, визнані неконституційними в зазначеному аспекті, утрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як передбачено статтею 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є:

1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане (п.1 ч.3 ст. 423 ЦПК України).

Заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення (ч. 1 ст. 425 ЦПК України).

З урахуванням викладеного суд зауважує, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, є підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами судом, який ухвалив судове рішення, у відповідності із положеннями глави 3 розділу V ЦПК України.

Таким чином, процесуальним законом визначено окремий порядок для вирішення питань, пов`язаних із встановленням невідповідності приписів закону Конституції України (неконституційністю).

Відомості стосовно перегляду у зв`язку з виключними обставинами постанови Верховного Суду у справі № 233/6265/16-ц щодостягнення з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. на користь держави судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу суду апеляційної інстанції, на підставі якої видано виконавчий лист у справі та у подальшому відкрито виконавче провадження державним виконавцем, станом на теперішній час у матеріалах заяви відсутні.

Обов`язок боржника щодо виконання судового рішення не припинений, відсутні відомості про виконання рішення суду, яке набрало законної сили, у повному обсязі, помилковість видачі виконавчого листа відсутня, також інших передбачених законом підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, судом не встановлено.

За встановлених обставин справи та вимог закону, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а тому відповідні вимоги заяви ОСОБА_1 мають бути залишені без задоволення.

Керуючись ст. ст. 432, 353, 354 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, стягувач: Державна судова адміністрація України(адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Липська 18/5; код 26255795), боржник: приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталія Євгенівна (адреса місцезнаодження: 87545, Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Перемоги, 103, прим. 101, код ), заінтересована особа: головний державний виконавець Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Офіцерова Людмила Леонідівна (адреса місцезнаходження: 65023, Одеська обл., м. Одеса, вул. Пастера, 58; код 41404999), - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 27 травня 2024 року.

Суддя :