Житомирський апеляційний суд
Категорія 5 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Павицької Т.М., Борисюка Р.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № у цивільній справі №279/11692/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення частини житлового будинку в натурі, припинення права спільної часткової власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності, виділення в натурі приміщень житлового будинку, визнання права власності на частину житлового будинку

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року, ухваленого під головуванням судді Коваленко В.П. у м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який в подальшому уточнила та остаточно просила виділити їй у власність у натурі приміщення, що становлять 4382/10000 частин будинку АДРЕСА_1 : веранду 3-1, площею 9, 5 кв. м, кухню 3-2, площею 5, 7 кв. м, кімнату 3-3, площею 11, 6 кв. м, кімнату 3-4, площею 5, 7 кв. м, комору 3-5, площею 3, 1 кв. м, кімнату 3-6, площею 10, 3 кв. м, сарай «В», туалет «Т-1», та припинити право спільної часткової власності відповідачів на виділену частину.

На обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником 29/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідачі є власниками 43/100 ( ОСОБА_3 ) та 28/100 ( ОСОБА_2 ) частин спірного будинку. Відповідно до розмірів часток кожного співвласника склався порядок фактичного користування будинком, який був розділений на окремі ізольовані квартири, проте статус будинку як об`єкта спільної власності перешкоджає їй повною мірою здійснювати свої права.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , в якому просив виділити в натурі приміщення будинку АДРЕСА_1 , що становлять 44, 3 кв. м: кімнату 1-1, площею 4, 3 кв. м, кімнату 1-2, площею 6, 3 кв. м, кімнату 1-3, площею 10, 3 кв. м, кімнату 1-4, площею 11, 7 кв. м, кімнату 3-4, площею 10, 3 кв. м, кімнату 3-5, площею 3, 1 кв. м, частину огорожі, та припинити право спільної часткової власності відповідачів на виділені приміщення, стягнути з них в солідарному порядку на його користь компенсацію за переуступку 0, 68 кв. м належної йому площі; зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок здійснити переобладнання для відокремлення виділених частин будинку.

В обгрунтування позову вказав, що на підставі договору дарування від 01.11.2005 він став власником 43/100 частин спірного житлового будинку. Його частка у загальній площі будинку складає 104,6 кв.м *43/100 = 44,98 кв.м. Зазначив, що технічні характеристики його частини будинку зафіксовані у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ДКП Коростенське МБТІ №8706182 від 12.10.2010. Посилаючись на положення статей 355, 364 ЦК України просив задовольнити його позовні вимоги.

Справа № 279/11692/15 перебувала на апеляційному та касаційному перегляді та постановою Верховного Суду від 07.04.2021 рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким виділити в натурі відповідно до Варіанту 1 судової експертизи №805/04.18 від 24.04.2018 у власність ОСОБА_1 наступні приміщення житлового будинку N927 (двадцять сім) та господарські споруди по АДРЕСА_1 :

- сіни 3-1 площею 9,5 кв.м, сіни 3-1 площею 5,7 кв.м, кімнату 3-2 площею 11,6 кв.м, кімнату 3-3 площею 5,7 кв.м, сарай «В», туалет «Т-1», огорожа які становлять 32/100 частини вказаного домоволодіння (квартира АДРЕСА_2 ),

виділити в натурі у власність ОСОБА_3 наступні приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 :

- веранда 1-1 площею 4,3 кв.л/1., кладова 1-2 площею 6.3 кв.м., кухню 1-3 площею 8,6 кв.м., кімнату 1-4 площею 11,7 кв.м., кімнату 3-4 площею 10,3 в.м., кладову 3-5 площею 3,1 кв.м, сарай «Е», сарай «Г», сарай «Д», огорожу, що становить 40/100 частини вказаного, домоволодіння (квартира АДРЕСА_2 ).

Стягнути грошову компенсацію з ОСОБА_1 на його користь в сумі 15379 гривень. Зобов`язати відповідача ОСОБА_1 за власний рахунок в стінці між кімнатами 3-4 та 3-1, 3-5 та 3-1 демонтувати двері разом з дверною коробкою та замурувати зазначений дверний прохід. Вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в даному випадку не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входить самочинне будівництво з огляду на рішення Коростенського міськрайонного суду від 10.04.2013 року та рішення Житомирського апеляційного суду від 20.06.2013 у цивільній справі №2-2399/11 про те, що побудови, які він проводив по АДРЕСА_1 були на законній підставі, так як до набрання законної сили зазначених судових рішень у цій справі він був власником земельної ділянки та мав законне право проводити будівництво. Проте після втрати права власності на земельну ділянку за ініціативою позивача за первісним позовом, він не може оформити право власності на них відповідно до закону. Крім того зазначає, що в межах розгляду справи проводилося дві судово-будівельні експертизи, в яких однозначно вказано на можливість проведення поділу майна, а право власності співвласників було нотаріально посвідчено та проведено державну реєстрацію, що неможливо при самочинному будівництві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначають, що провести поділ житлового будинку на даний час неможливо, оскільки будинок після реконструкції шляхом самовільного будівництва не прийнято до експлуатації та відсутні в матеріалах справи висновки про технічну можливість поділу житлового будинку після його реконструкції з новими технічними характеристиками. Вважають, що результати реконструкції необхідно узаконити, зареєструвати право власності, визначити розміри ідеальних часток кожного із співвласників у житловому будинку після змін у складі та вартості житлового будинку і лише після цього провести його поділ в натурі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представники ОСОБА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечили з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 при розгляді справи послалась на розсуд суду.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони у справі є співвласниками будинку АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 - 29/100 частин будинку згідно договору дарування, посвідченого Коростенською ДНК 29 серпня 1975 року № 6022, ОСОБА_3 43/100 частин будинку згідно договору дарування, посвідченого Коростенською ДНК 01 листопада 2005 року № 2-1234, ОСОБА_2 28/100 частин будинку згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу 12 вересня 2006 року № 8392, згідно відомостей КП «Коростенського міжміського бюро технічної інвентаризації» Житомирської області ради № 168 від 16 березня 2015 року (т. 1 а.с. 10) та акту КП «Коростенського міжміського бюро технічної інвентаризації» Житомирської області ради № 673 від 15 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 15).

У вище вказаних правовстановлюючих документах зазначено, що при переході права власності на ім`я сторін по справі на частини будинку, до будинку належали господарські споруди та огорожа. При цьому, конкретні житлові та нежитлові приміщення за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не визначені, будь-якого договору про їх визначення чи поділ між сторонами не укладалося. Відсутній такий договір і в матеріалах інвентаризаційної справи на спірне домоволодіння. Зазначені обставини визнаються та не заперечуються учасниками судового розгляду.

Відсутній такий договір і в матеріалах інвентаризаційної справи на спірне домоволодіння. Зазначені обставини визнаються та не заперечуються учасниками судового розгляду.

Відповідно до матеріалів справи № 571 на домоволодіння АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа) рішенням виконкому Коростенської міської ради від 11 січня 1972 року № 16 затверджено акт конкретного користування домоволодінням АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_8 72/100 частини та ОСОБА_9 28/100 частин, які на сьогоднішній день належить ОСОБА_2 та становлять квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно з висновками Комунального підприємства «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради від 02 жовтня 2015 року № 673 щодо технічної можливості поділу житлового будинку АДРЕСА_1 за технічними показниками його може бути поділено.

Згідно із висновком експерта від 31 травня 2017 року № 713/16/439/17-25 з урахуванням правовстановлюючих документів, технічного паспорта на домоволодіння станом на 15 грудня 2015 року, результатів натурного обстеження 16 лютого 2017 року встановлено, що будинок поділено на три квартири: квартира АДРЕСА_4 , площею 39, 76 кв. м, квартира АДРЕСА_3 , площею 28, 0 кв. м, квартира АДРЕСА_2 , площею 45, АДРЕСА_5 , загальна площа 113, 66 кв. м, житлова 61, 7 кв. м. Власником квартири АДРЕСА_4 (відповідач ОСОБА_3 ) здійснено реконструкцію прибудови, здійснено прибудову, яка не внесена до технічного паспорта.

Ринкова вартість домоволодіння на час проведення експертизи становить 557 190, 00 грн.

У зв`язку з різницею у вартості окремих частин будинку, зокрема прибудови до основної частини будинку, площа приміщень, яка припадає на 29/100 частин (позивач ОСОБА_1 ) більша ніж площа приміщень, що складає 43/100 частини (відповідач ОСОБА_3 ).

Також у вказаному Висновку експерта № 713/16/439/17-25 від 31 травня 2017 року зазначено, що частки співвласників не перераховувалися з 16 грудня 1971 року, незважаючи на зміни у складі і вартості домоволодіння. У період з 29 серпня 1975 року до 01 листопада 2005 року співвласниками проведені зміни у фактичному використанні.

Експертом встановлено, що ОСОБА_3 проведено реконструкцію належної йому частини будинку, чим внесено істотні зміни в розподіл часток, тому експертом запропоновано поділ домоволодіння відповідно до фактичного використання з визначенням ідеальних часток співвласників станом на 15 грудня 2005 року та визначено, що частка фактично належних приміщень та господарських споруд власника 43/100 частин складає 3178/10000, власника 28/100 частин складає 2440/10000 частин, 29/100 частин ( ОСОБА_1 ) складає 4382/10000 частин (т. 1 а.с. 118-138).

Оскільки виділення приміщень домоволодіння відповідно до часток станом на 16 грудня 1971 року є недоцільним, то запропоновано виділ часток відповідно до фактичного користування станом на 15 грудня 2005 року. Виділення у натурі частини, яка належить ОСОБА_1 відповідно до фактичного користування (приміщення 3-1, 3-2, 3-3, -4, 3-5, 3-6, сарай «В», туалет «Т-1», частина огорожі відповідно до технічного плану від 15 грудня 2005 року), можливе.

Висновки експертизи свідчать про те, що фактичні розміри приміщень, які перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_3 , не відповідають їх розмірам, зазначеним в технічному паспорті, відповідно до якого загальна площа квартири АДРЕСА_6 , в той час як згідно з відомостями натурного обстеження її площа становить 39, 76 кв. м та складається з п`яти приміщень (відхилення 8, 86 кв. м).

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_10 пояснила, що початково спірне домоволодіння належало подружжю, яке його поділило. Дружина добудувала свою частку, що було документально оформлено та перераховано частки 72/100 та 28/100 частин. У подальшому власниця 72/100 частин провела відчуження 29/100 частин позивачеві ОСОБА_1 .

Після 1971 року розміри часток не перераховувалися, хоча відповідач ОСОБА_3 проводив перебудови приміщень. Виділяти частки, визначені станом на 1971 рік, є недоцільним. Розмір часток було розраховано з урахуванням їх вартості та площі.

Матеріали справи також містять висновок незалежного експерта на замовлення ОСОБА_3 за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 805/04.18 від 24 квітня 2018 року, за результатами якої виділення приміщень спірного домоволодіння в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників та фактичного користування є неможливим. Виділення в натурі частини вказаного будинку з господарськими будівлями можливо з незначним відхиленням від розміру ідеальних часток, експертом визначено розміри компенсації, належні співвласнику, частка якого після поділу буде меншою за його ідеальну частку та вартість кожної частини домоволодіння після виділення. Експерт зазначає, що вартість частки, що перебуває в користуванні ОСОБА_1 відповідно до технічного паспорту від 15 грудня 2005 року складає 43/100 ідеальних частини та виділення в натурі її частки, відповідно до фактичного користування, технічно можливе, але розмір ідеальної частки при цьому буде значно більший зазначеного у правовстановлюючому документі.

Відповідно до оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 квітня 2018 року № 805/04.18 виділення приміщень спірного домоволодіння в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників та фактичного користування є неможливим.

Виділення у натурі частини спірного будинку з господарськими будівлями можливо з незначним відхиленням від розміру ідеальних часток, експертом визначено розміри компенсації, належної співвласнику, частка якого після поділу буде меншою від його ідеальної частки та вартість кожної частини домоволодіння після виділення.

Експерт зазначив, що вартість частки, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 відповідно до технічного паспорта від 15 грудня 2005 року, складає 43/100 ідеальних частини, та виділення у натурі її частини, відповідно до фактичного користування, технічно можливе, але розмір ідеальної частки при цьому буде значно більший зазначеного у правовстановлюючому документі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказав, що за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб. Матеріали справи не містять документів на підтвердження законності проведення реконструкції/прибудов, внаслідок чого змінено площу спірного будинку, що вказує на те, що спірний будинок втратив тотожність з тим, який сторони набули у власність згідно відповідних договорів. Оскільки позивач ОСОБА_3 в судовому порядку шляхом виділу частки домоволодіння має на меті узаконити проведені після укладення правочину добудови, на які право власності не оформлено, підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 183 ЦК України річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статей 355, 356,358 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно із статтею 364 ЦК кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі недосягнення згоди про спосіб і умови виділу в натурі частки із спільного майна учасник спільної часткової власності вправі звернутися з відповідним позовом до суду.

Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України, якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Результат системного аналізу статей 183, 358, 364, 370, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1) або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (додаток 2).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження

№ 61-5919сво22) зроблені такі висновки:

«тлумачення положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку про те, що поділ будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2012 року у справі № 6-12цс13, а також у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц (провадження № 61-21409св18), від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15 (провадження № 61-26178св18) від 11 жовтня 2021 року у справі № 607/14338/19-ц (провадження № 61-19073св20)».

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Так, предметом розгляду є виділ в натурі часток будинковолодіння сторонам у справі.

Встановлено, що ОСОБА_3 проведено реконструкцію належної йому частини будинку, чим внесено істотні зміни в розподіл часток.

В матеріалах справи наявні копії технічного паспорту на спірний житловий будинок, виготовленого 20.05.2015 року ФОП ОСОБА_11 на замовлення ОСОБА_3 , та технічного паспорту даного житлового будинку виготовлена Коростенським МБТІ за станом на 15.12.2005 року.

Порівняльний аналіз характеристики квартири ОСОБА_3 за технічними паспортами свідчить про те, що внаслідок самочинного будівництва в житловому будинку АДРЕСА_1 з 1.11.2005 по 20.05.2015 збільшилась загальна площа квартири АДРЕСА_4 з 29,2 квм до 39,76 кв.м , тобто на 10,56 кв.м; житлова площа квартири АДРЕСА_4 з 11,7 кв.м до 20,70 кв.м; допоміжна площа- з 17,5 кв.м до 19,)6 кв.м . В цілому по житловому будинку внаслідок самочинного будівництва загальна площа збільшилась із 103,1 кв.м до 113,56 кв.м, житлова площа з 52,7 кв.м до 61,7 кв.м. також збільшилась кількість та призначення окремих приміщень у житловому будинку.

Водночас, із довідки ДІАМ № 1252/05/18-23 від 21.09.2023 вбачається, що внаслідок перевірки відомостей, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності, за параметрами пошуку «замовник будівництва - ОСОБА_3 », «замовник будівництва ОСОБА_2 », «адреса об`єкта будівництва АДРЕСА_1 , інформації та документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання станом на дату надання відповіді не виявлено.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 346731490 від 15.09.2023 щодо житлового будинку АДРЕСА_1 за станом на 15.09.2023, вбачається, що загальна площа житлового будинку становить 103,1 кв.м. житлова площа 52,7кв..м, на частину житлового будинку в розмірі 43/100 частин накладено арешт.

Із правовстановлюючих документів, технічного паспорта на домоволодіння станом на 15 грудня 2005 року - загальна площа будинку - 113,66 кв.м., житлова 61,7 кв.м., отже наявні відмінності у визначенні загальної площі житлового будинку.

Відтак, судом першої інстанції обгрунтовано зазначено, що матеріали справи не містять документів на підтвердження законності проведення реконструкції/прибудов, внаслідок чого змінено площу спірного будинку, що вказує на те, що спірний будинок втратив тотожність з тим, який сторони набули у власність згідно відповідних договорів.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши у спірному будинковолодінні наявність самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції), з огляду на заборону чинним законодавством здійснювати поділ житлового будинку в натурі згідно фактичного користування, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що ним здійснені прибудови по АДРЕСА_1 на законній підставі, так як до набрання законної сили судовими рішеннями у справі №2-2399/11 він був власником земельної ділянки та мав законне право проводити будівництво, а після втрати права власності на земельну ділянку він не може оформити право власності на них відповідно до закону - не є підставою для задоволення позову. Так, рішенням апеляційного суду Житомирської області від 20.06.2013 у справі № 2-2399/13, аналіз якого здійснено апеляційним судом за допомогою повного доступу суддів до Єдиного державного реєстру судових рішень, встановлено, що рішення Коростенської міської ради від 13.07.2006 року «Про передачу земельних ділянок у власність громадян міста» в частині передачі безкоштовно у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0639 га по АДРЕСА_1 було винесено з порушенням чинного законодавства і є незаконним, а відповідно наявні підстави для визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі вказаного рішення.

Отже вважати законним проведення будівництва, добудов, прибудов на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети немає підстав.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні у задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27.05.2024.

Головуючий Судді