ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/1638/22 Головуючий суддя І інстанції Щепіхіна В. В.
Провадження № 22-ц/818/1408/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення плати за користування житлом
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року по справі № 638/1638/22 за позовом КП "ХТМ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (надалі Позивач) звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.02.2013 по 31.12.2021 в розмірі 55 616,55 грн., 3% річних у сумі 1212,68 грн., інфляційних витрат у сумі 3022,13 грн. та судових витрат у розмірі 2481,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що КП "Харківські теплові мережі" надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання відповідно до норм ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами. Зазначає, що відповідач не в повному обсязі сплачувала вартість наданих послуг, у зв`язку з чим виникла заборгованість за період з 01.02.2013 по 31.12.2021, на яку відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України нараховано 3% річних та інфляційні витрати.

У письмовому відзиві на позовну заяву, відповідач просила суд застосувати строк позовної давності, відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень ОСОБА_1 вказала на те, що позивач не надає належним чином послуги з теплопостачання, оскільки температурний режим оселі відповідача +16 градусів Цельсія. Також, позивач не має право нараховувати три відсотка річних та інфляційні витрати, оскільки діє Постанова КМУ №206 від 05.03.2022 року.

У письмовій відповіді на відзив позивач подав клопотання про поновлення строку позовної давності. Позивач навів контраргументи на позицію відповідача, викладену у відзиві, та просив суд стягнути з відповідача заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 02.04.2017 по 31.10.2021 у розмірі 40 914,70 грн.

Відповідач також надала до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких підтримала свою позицію, викладену у відзиві та зазначила, що позивач є виконавцем послуг з централізованого теплопостачання в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова, в той час, як будинок відповідача знаходиться у спільній власності власників квартир, тому позивач подавав у вказаний будинок теплоносій на благодійних засадах.

Рішенням Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року позов КП "ХТМ" задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" заборгованість за послуги з теплопостачання за період 01.04.2017 по 31.10.2021 у розмірі 40914 грн. 70 коп., 3% річних у розмірі 1212 грн. 68 коп. та інфляційні витрати у розмірі 3022 грн. 13 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" судовий збір у розмірі 1 825 грн. 02 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вказала, що надані позивачем документи до позову не засвідчені та не мають дати, суд незаконно збільшив строк позовної давності, позивач не має право нараховувати три відсотка річних та інфляційні витрати, оскільки діє Постанова КМУ №206 від 05.03.2022 року.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/ тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Внаслідок невиконання відповідачем обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню в повному обсязі.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію міста проживання ГУДМС України в Харківській області, відповідно до якої відповідач зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 . Також, в матеріалах справи міститься Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2021 згідно з якою за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 оснащений єдиною централізованою системою опалення.

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з теплопостачання в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку за вказаною адресою.

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачу рахунки на оплату послуг, однак відповідач не виконував належним чином свої обов`язки зі своєчасного внесення в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги.

Як вбачається з відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , утворилася заборгованість, яка за період з 01.02.2013 по 31.12.2021 в розмірі 55 616,55 грн (а.с.4-5).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 1 статті 7 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц (провадження № 61-14819 св 20), від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц (провадження № 61-20523св19), від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17 (провадження № 61-13603св19).

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Як встановлено судом Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01.02.2013 по 31.12.2021 в розмірі 55 616,55 грн надавались відповідачу послуги з теплопостачання, які вона повинна оплатити.

З відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_3 вбачається, що у спірний період підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачем оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 55616,55 грн.

Установивши, що відповідач фактично отримував житлово-комунальні послуги, проте належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуг, внаслідок чого за період з 01 лютого 2013 року по 31 грудня 2021 року у неї утворилась заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають задоволенню з урахуванням, того, що позивач у свою чергу подав клопотання про поновлення строку позовної давності з 01.04.2017 по 31.10.2021. заборгованість відповідача за отримані послуги, яка підлягає стягненню (після застосування строку позовної давності) за період 02.04.2017 по 31.12.2021 становить 40 914,70 грн., а в іншій частині позовних вимог щодо стягнення суми основного боргу відмовив у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

У зв`язку з порушенням відповідачами грошового зобов`язання, яке виразилося в несвоєчасній оплаті наданих послуг з теплопостачання, позивачем нараховано 3022,13 грн. інфляційних витрат та 1212,68 грн. - 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 28 420,33 грн. за три останні роки.

Розрахунок 3% річних та інфляційних витрат судом перевірено, він є арифметично вірним, тому позовні вимоги в цій частині суд задовольняє в повному обсязі. Посилання відповідача на Постанову КМУ №206 від 05.03.2022 щодо заборони нарахування інфляційних витрат та відсотків річних суд не приймає, оскільки позовна заява була подана до суду 07.02.2022 тобто, ще до прийняття вказаної постанови та ведення її в дію.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів за комунальні послуги незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено законом.

В ухвалі ВССУ від 20 листопада 2013 року по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України).

Щодо часткове визнання боргу відповідачем в межах трирічного строку та доводів КП «Харківські теплові мережі» викладених у відповіді на відзив на позовну заяву про застосування продовження строку позовної давності в зв`язку із ведення карантину на всій території України судова колегія зазначає наступне.

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що стягнення з неї заборгованості за період з 01 квітня 2017 року є незаконним, оскільки цей період перевищує строк позовної давності, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину неоднаразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

При цьому, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 року № 540-IX було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон України набрав чинності 02.04.2020, до суду позивач звернувся 07.02.2022, під час дії карантину, який був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на підставі Постанови КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Внаслідок дії цього Закону України усі вимоги, за якими припинився (сплив) трирічний строк загальної позовної давності під час дії карантину були продовжені.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У спірних правовідносинах обов`язок споживача - відповідача у справі сплатити за надані позивачем послуги визначений ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - щомісяця, а тому заборгованість, яка існувала в межах трирічного строку позовної давності на день набрання чинності згаданого Закону України № 540-IX, 02.04.2020, тобто по зобов`язанням зі строком виконання з 02.04.2017, вважається такою, що позовна давність щодо них не спливла.

Правова позиція щодо застосування статті 257 ЦК України та пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України при аналогічних обставинах справи викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі №926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21, які суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує у даній справі, що є аналогічною за обставинами у цьому питанні.

Отже заборгованість відповідача згідно наданого позивачем розрахунку, який апелянтом об`єктивно нічим не спростований, має враховуватися за період з квітня 2017 по грудень 2021 року на суму 55616,55 грн.

Отже, посилання відповідача на необхідність поновлення процесуального строку є безпідставними, ґрунтуються на помилковому розумінні ним позовної давності як інституту процесуального, а не матеріального права.

З цих підстав колегія суддів також відхиляє наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі аргументи про те, що судом не вірно застосовано пункт 3 Прикінцевих положень ЦПК України щодо пропуску процесуального строку у зв`язку з карантином, а позивачем не наведено причин, які б безпосередньо перешкоджали йому подати позов.

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Оскільки, ч.6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а рішенням суду стягнуто заборгованість за період з 01 квітня 2017 по 31 грудня 2021, однак, при цьому, розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачки, визначено судом правильно, з урахуванням того, що предметом спору є заборгованість зі сплати комунальних послуг, які оплачуються щомісячно.

Твердження ОСОБА_1 що до позовної заяви позивачем додані документи, які не засвідчені та не містять дати, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що це не копії документів, а оригінали та підписані заст. нач. Шевченківської філії по теплозбут. роботі І. Головчанською (а.с.4-6), а виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП «ХТМ», яка є копією, належним чином засвідчена (а.с.7).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони відповідача не ґрунтуються на законі та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, які були проаналізовані судом у їх сукупності відповідно до висловлених сторонами на обґрунтування своєї позиції доводами та запереченнями, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 травня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.