печерський районний суд міста києва
Справа № 757/211/22-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Вовк С. В.,

при секретарі судового засідання - Брачун О. О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (далі - КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО») про стягнення коштів у розмірі 433,96 грн, що були сплачені на погашення боргу за послугою централізованого опалення, який виник внаслідок проведеного перерахунку вартості послуг централізованого опалення за опалювальний сезон 2020-2021 рр.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , де він і проживає.

Протягом опалювального сезону 2020-2021 рр. послуги з централізованого опалення позивачу надавав КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО». Позивач сплачував нараховану вартість вказаних послуг за 2020-2021 рр.

Після проведення оплати у травні 2021 року за квітень 2021 року заборгованості перед відповідачем з оплати зазначених послуг не було.

У липні 2021 року КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» здійснив перерахунок вартості послуг централізованого опалення за опалювальний сезон 2020-2021 роки в частині витрат на опалення місць загального користування (далі - МЗК), нарахувавши позивачу додатково до раніше нарахованих і оплачених послуг ще 433,96 грн.

На його звернення до КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» він отримав відповідь, що такі донарахування за послуги з централізованого постачання теплової енергії були здійснені відповідно до «Методики розрахунку нарахувань за опалення місць загального користування», затверджену наказом Міністервства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 (далі - Методика № 359).

В той же Методика № 359 втратила чинність у 2018 році, тому вона не може бути застосована для проведення перерахунку з донарахуванням боргу позивачу.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 січня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

У березні 2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов відзив КП «Київтеплоенерго», в якому відповідач зазначив, що в розрахунковому періоді «липень 2021» для житлових будинків м. Києва, частково оснащених вузлами розподільного обліку теплової енергії, проведено перерозподіл обсягів теплової енергії на опалення місць загального користування за період жовтень 2020 року - квітень 2021 року у бік зменшення чи збільшення залежно від фактичних обсягів споживання тепла, своєчасної передачі показань вузлів розподільного обліку.

У червні 2021 року КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» отримало від Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України рекомендації, згідно з якими підприємству рекомендовано зміни ти методику нарахувань за опалення для будинків частково обладнаних квартирними лічильниками тепла, а також здійснити перерахунок за опалення МЗК споживачам, з якими було укладено до 01 травня 2019 року договори про надання комунальних послуг, згідно з Методикою № 359.

У липні 2021 року на виконання рекомендацій Відділення Антимонопольного комітету України за особовим рахунком за адресою: АДРЕСА_2 проведено перерахунок (донарахування) за опалення в сумі 433,96 грн.

Відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не базуються на нормах чинного законодавства України, а тому просить відмовити в задоволенні.

Згідно з ч. 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2015 року № НОМЕР_2.

Згідно з рахунком-повідомленням станом на 01 серпня 2021 року у ОСОБА_1 рахується заборгованість за особовим рахунком в сумі 433,96 грн.

03 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» із претензією щодо неправомірного нарахування вказаної заборгованості та проведення перерахунку та скасування боргу.

КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» надало відповідь про те, що такі донарахування за послуги з централізованого постачання теплової енергії були здійснені на виконання рекомендацій Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (Відділення), що надійшли в червні 2021 року. Підприємство провело коригування нарахувань за послуги з централізованого опалення відповідно до вимог Методики № 359 зокрема і за вказаною адресою. Отже у липні та серпні здійснено перерозподіл теплової енергії в межах обсягів по будинку за наведеною адресою і як наслідок проведено коригування в бік зменшення або збільшення за кожним особовим рахунком індивідуально, залежно від обсягів теплової енергії, розрахованих на опалення місць загального користування (МЗК) за опалювальний період 2020/2021 року.

Встановивши зазначені обставини, суд приходить до наступних висновків.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва» від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Отже, з 01 травня 2018 надання послуги з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

З 01 травня 2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189.

Відповідно до частини 1 статті 12 цього Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Відповідно до абз. 1 п.3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього закону (тобто до 01 травня 2019 року), зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Згідно з абз. 3 цього пункту договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

В той же час, пунктом 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону передбачено для Кабінету Міністрів України у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити введення в дію нормативно-правових актів, спрямованих на реалізацію цього Закону, з дня введення його в дію; внести зміни до нормативно-правових актів, що визначають порядок перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, у частині забезпечення надання житлових субсидій стосовно вартості комунальних послуг, що споживаються за колективним договором про надання комунальних послуг та плати за абонентське обслуговування, яка сплачується виконавцю комунальної послуги відповідно до індивідуального договору про надання комунальних послуг; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

01 травня 2021 року набрав чинності Закон України від 03 грудня 2020 року № 1060 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» (далі - Закон № 1060).

Цим Законом внесені зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, до статті 13, якими передбачено запровадження публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг, яким встановлено, що договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішення Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», якою затверджені правила надання послуги з постачання теплової енергії та типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем.

Постанова опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» 2021, № 190 від 01 жовтня 2021 року.

Згідно практики правозастосування положень цивільного законодавства перебіг строку починається з наступного дня від відповідної дати.

Таким чином, станом на 05 листопада 2021 року типові договори з індивідуальними споживачами про надання послуги з постачання теплової енергії вважаються укладеними з відповідною категорією споживачів.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Отже, з усіма фізичними або юридичними особами, які є власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та станом на 05 листопада 2021 року не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, вважатимуть укладені публічні договори приєднання за формою, встановленою Правилами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, з урахуванням змін, внесених Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022.

В матеріалах справи відсутні дані про те, чи укладався між сторонами в письмовій формі договір про надання послуги з постачання теплової енергії.

Однак, відповідно до п. 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». З пропозицією про укладення договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що позивач отримував та сплачував за надані послуги відповідачем, що свідчить про приєднання його до умов індивідуального договору про надання комунальних послуг, виконавцем яких є відповідач.

В той же час, відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 8 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 197, наказом від 22 листопада 2018 року № 315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, що додається.

Визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». Наказ набрав чинності 25 січня 2019 року.

Роз`яснення щодо застосування Методики № 315 розміщені на офіційному сайті Міністерства розвитку громад та територій України, у яких зазначено про те, що договори про надання комунальних послуг, що були укладені до 01 травня 2019 року передбачають застосування положень Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 та Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення №359.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 06 травня 2020 року у справі № 826/6968/17, надання органом Антимонопольного комітету України відповідних рекомендацій у процесі розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів суб`єкта господарювання, оскільки самі по собі такі рекомендації не створюють жодних правових наслідків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору.

Таким чином, недоліки в роботі надавача послуг, виконавця послуг, не можуть зменшувати обсяг прав споживача, збитки завдані внаслідок вказаних недоліків не можуть покладатись на споживача, оскільки це суперечить ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, нарахування КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» ОСОБА_1 заборгованості за послуги централізованого опалення в сумі 433,96 грн є неправомірним.

За змістом частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (див. пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Тлумачення статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі

№ 922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 сплатив 709,77 грн за централізоване опалення, відповідно до квитанції про оплату № 101476674 від 26 серпня 2021 року.

У статті 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, суд приходить до висновку, що так як нарахування заборгованості за послуги централізованого опалення внаслідок перерахунку згідно з Методикою № 359 в сумі 433,96 грн є неправомірним, то ці кошти підлягають поверненню ОСОБА_1 , а позов підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, суд приходить до висновку про стягнення судового збору у розмірі 992,40 з відповідача у дохід держави.

Керуючись ст. ст. 1212 Цивільного кодексу України, ст. 1, 12, 13, 20 Закон України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 4, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 174, 178, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (адреса: пл. І. Іранка, 5, м. Київ, 01001; ) про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (адреса: пл. І. Іранка, 5, м. Київ, 01001; ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти у розмірі 433,96 грн.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (адреса: пл. І. Іранка, 5, м. Київ, 01001; ) в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя С. В. Вовк