Справа № 155/1913/23 Головуючий у 1 інстанції: Яремчук С. М.
Провадження № 22-ц/802/487/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Горохівської міської ради Луцького району Волинської області, про позбавлення батьківських прав, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 2001 року по 2018 рік перебував у шлюбі з відповідачкою. В даному шлюбі у них народилося троє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач зазначає, що рішенням Горохівського районного суду від 14 грудня 2018 року шлюб між ними розірвано, а рішенням цього ж суду від 19 жовтня 2018 року стягнуто з нього в користь відповідачки аліменти на утримання дітей в сумі 1000 гривень щомісячно на кожну дитину. Аліменти сплачував регулярно, заборгованості немає.

Вказує, що на початку діти проживали з відповідачкою, однак згодом вирішили проживати з ним. Після переїзду дітей до нього відповідачка почала недбало ставитись до їхнього виховання, перестала займатись їхнім розвитком, спілкуватись з ними, не брала участі в їхньому шкільному житті, змінила місце проживання. На даний час дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є вже повнолітніми. Позивач вказує, що саме він займається вихованням, навчанням та розвитком малолітньої дочки ОСОБА_6 , готує, забезпечує її матеріально, а тому відповідачку слід позбавити батьківських прав відносно малолітньої дочки. Позбавлення батьківських прав позивачу необхідно для захисту особистих прав та законних майнових інтересів дитини.

Також зазначає, що оскільки малолітня дочка перебуває на його утриманні, обставини, визначені рішенням суду у справі №155/1471/18 про стягнення аліментів змінились, а тому його слід звільнити від сплати аліментів та стягнути аліменти з відповідачки на його користь в сумі 1500 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно її дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також просив звільнити його від сплати аліментів в користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_6 , визначених рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 19 жовтня 2018 року у справі №155/1471/18. Крім того, просив стягнути з ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_6 аліменти в розмірі 1500 гривень щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, з урахуванням індексації відповідно до закону.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 29 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Звільнено з 18 грудня 2023 року ОСОБА_1 від сплати аліментів в користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначених рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 19 жовтня 2018 року в справі №155/1471/18.

Ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1500 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, з урахуванням індексації відповідно до закону.

Допущено до негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні решти позову - відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що судом зроблено помилкові висновки по суті спору, які не відповідають обставинам справи, не враховано, що вона визнала позов, просив скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове - про задоволення даних вимог позову та позбавити відповідачку батьківських прав щодо дочки.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що відповідачкою в судовому засіданні суду першої інстанції визнано всі фактичні обставини справи. Вказував, що саме він протягом 5 років займається вихованням, навчанням та розвитком дочок, виключно він протягом даного періоду забезпечує їх матеріально. На даний час позбавити батьківських прав відповідачку слід тільки відносно її малолітньої доньки ОСОБА_6 , що необхідно для захисту особистих прав та законних інтересів дитини. Вважає рішення суду в оскаржуваній його частині взаємосуперечливим, оскільки задовольнивши частину його позовних вимог, при вирішенні позову щодо позбавлення батьківських прав, суд повинен був врахувати визнання позову ОСОБА_3 та позицію органу опіки та піклування в цьому питанні. А тому вважає, що суд дійшов безпідставного висновку про недоведеність позову.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходив.

08 травня 2024 року від ОСОБА_3 до апеляційного суду надійшла нотаріально засвідчена заява, в якій вона зазначає, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, оскільки ставлення щодо дитини не змінить та спілкуватись із донькою у майбутньому не планує. Вважає, що її процесуальні права на визнання фактичних обставин справи та позову були грубо порушені судом першої інстанції, оскільки позов у першій інстанції вона визнала, тому просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. Також зазначає, що через образу на колишнього чоловіка та дітей понад 5 років умисно не брала участь у вихованні доньки ОСОБА_6 та інших дітей, які на даний час є повнолітніми, та їх належному матеріальному забезпеченні, хоча мала можливість це зробити, а чоловік не чинив їй жодних перешкод у спілкуванні з дитиною.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. В нотаріальній заяві просила справу розглядати за її відсутності (а.с.97).

Горохівська міська рада Волинської області, також належно повідомлена про час та місце судового розгляду, 09 квітня 2024 року подала заяву про розгляд даної справи без участі представника міської ради, вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та просить її задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у відсутності відповідача та представника третьої особи, відповідно до норм ст. 372 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Додержуючись приписів ст. 367 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга стосується лише незгоди позивача з вирішенням судом першої інстанції частини його позовних вимог, а саме - позбавлення батьківських прав, апеляційний суд в іншій частині оскаржуване судове рішення не переглядає та на предмет його законності й обгрунтованості не перевіряє.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено винної поведінки матері та злісного небажання відповідачкою виконувати свої батьківські обов`язки. Ненадання в достатній мірі коштів на утримання дитини саме по собі не може бути підставою для позбавлення матері її батьківських прав. Неможливість матері на даний час брати активну участь у вихованні дочки, приділяти їй належну увагу, матеріально забезпечувати обумовлена здебільшого об`єктивними обставинами, зокрема, проживанням в іншому населеному пункті, станом здоров`я. Суд, покликаючись на ч.3 ст.155 СК України, не взяв до уваги визнання позову відповідачкою, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та інтересам дитини. Тому позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу , а зважаючи на інтереси дитини, для виховання якої необхідна участь обох батьків, суд дійшов висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідачку батьківських прав, у зв`язку з чим суд вважав, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають.

Із такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 14 грудня 2018 року у справі №155/1074/18 шлюб між позивачем та відповідачкою, який був зареєстрований 19 травня 2001 року в Горохівському районному відділі реєстрації актів громадянського стану Волинської області, актовий запис №20, розірвано. Дане рішення суду набрало законної сили 15 січня 2019 року (а. с. 15-16).

За час шлюбу у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 08 листопада 2001 року, серії НОМЕР_2 від 29 грудня 2004 року та серії НОМЕР_3 відповідно (а. с. 13-14).

Згідно із рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 19 жовтня 2018 року у справі №155/1471/18 з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання трьох дочок у розмірі по 1000 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з 21 вересня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Дане рішення набрало законної сили 20 листопада 2018 року (а. с. 17-19).

Відповідно до постанови головного державного виконавця Горохівського відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 28 вересня 2023 року у виконавчому провадженні НОМЕР_4 виконавчий лист №155/1471/18, виданий 18 грудня 2018 року Горохівським районним судом Волинської області, за заявою стягувача повернуто без виконання. Заборгованість станом на 25 вересня 2023 року відсутня (а. с. 20-21).

Як убачається з витягу з Реєстру територіальної громади від 04 січня 2023 року, позивач ОСОБА_1 з 22 березня 2019 року зареєстрований в АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Довідками про реєстрацію місця проживання особи, виданих відділом «Центр адміністративних послуг» Горохівської міської ради 17 вересня 2020 року за №1877, №1869 та №1870, стверджується, що дочки сторін ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані в АДРЕСА_2 , за місцем реєстрації їх матері.

Отже, після розірвання шлюбу між сторонами діти залишилися проживати разом зі своєю матір`ю - відповідачкою ОСОБА_3 , яка до 28 вересня 2023 року одержувала від позивача аліменти на їх утримання. Проте, як вказували сторони, на даний час діти проживають разом з батьком - позивачем ОСОБА_1 . Дана обставина підтверджується також письмовими доказами, зокрема, довідкою Горохівської міської ради Луцького району Волинської області за №870 від 17 листопада 2023 року, актом за підписом старости села Я. Зеленського Горохівської міської ради Луцького району Волинської області за №871 від 17 листопада 2023 року.

Згідно з актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей Горохівської міської ради від 10 листопада 2023 року діти ОСОБА_1 - дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно проживають без реєстрації із батьком в АДРЕСА_1 . Батьки дітей розлучені з 2018 року. Матір дітей участі у вихованні дітей не приймає, матеріально їм не допомагає. Для виховання та розвитку дитини в сім`ї батька створені належні умови (а. с. 25).

Довідкою Горохівського ліцею №1 імені І.Я. Франка Горохівської міської ради Луцького району Волинської області за №164 від 14 листопада 2023 року стверджується, що ОСОБА_6 дійсно навчається в 6-А класі даного ліцею (а. с. 11).

З характеристики ОСОБА_6 вбачається, що вона зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна, уважна учениця. Тато ОСОБА_1 старається усіляко брати участь у шкільному та особистому житті дитини, спілкується з учителями, класним керівником, однокласниками, товаришами учениці, хвилюється за її навчання та виховання, бере участь у загальношкільних та класних батьківських зборах, допомагає дівчинці морально та фізично.

Медичною довідкою №13 від 10 листопада 2023 року, виданою КПН «Горохівський центр первинної медичної допомоги» Горохівської міської ради, стверджується, що дитина перебуває під наглядом лікувального закладу з 10 листопада 2011 року.

Орган опіки та піклування - Горохівська міська рада Луцького району Волинської області надала суду висновок, який затверджено рішенням виконавчого комітету №06 від 25 січня 2024 року, згідно з яким відповідачка ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання малолітньої дочки ОСОБА_6 , подала письмову заяву від 04 січня 2024 року, що з позбавленням її батьківських прав згідна повністю. Тому орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її малолітньої дочки є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18).

Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 54, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок органу опіки та піклування Горохівської міської ради Луцького району Волинської області про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які би вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого заходу, як позбавлення її батьківських прав, є недостатньо обґрунтованим, здійсненим без урахування характеристики особи матері дитини та її ставлення до виконання батьківських обов`язків, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд вірно не взяв його до уваги.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При вирішенні спору суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням якнайкращих інтересів неповнолітньої дитини, дійшов обґрунтованого висновку стосовно передчасності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин конкретної справи позивачем не доведено й судом не встановлено.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду і враховує, що в суді не доведено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Такі ж правові висновки викладені і в постанові Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі №715/1337/23 (провадження №61-18547св23).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами умисного ухилення відповідачки від виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, негідної поведінки, яка негативно впливає на дитину, а позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини є передчасним і таким, що суперечить інтересам дитини.

Щодо доводів апеляційної скарги про визнання ОСОБА_3 позову та подання нею клопотання про задоволення апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ,4, 5 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд бере до уваги висновки, висловлені КЦС ВС у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, де він зазначив, що суди не можуть покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи. Тобто, повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення, оскільки процесуальний закон дозволяє суду не прийняти визнання позову, якщо це порушує права інших осіб. Разом з тим, суд також не врахував висновок Органу опіки та піклування, який надав рішення про доцільність позбавлення батьківських прав матері, посилаючись на подану нею заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав.

В іншій справі (постанова КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22) Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав.

Як убачається з матеріалів справи, позивач для обґрунтування доводів позову та апеляційної скарги вказував на обставини, які свідчать про те, що ОСОБА_3 упродовж близько п`яти років не бажає спілкуватися з неповнолітньою дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Однак, як видно з матеріалів справи, зокрема, з копій судових рішень Горохівського районного суду Волинської області від 19 жовтня 2018 року та від 14 грудня 2028 року, саме матір`ю ОСОБА_3 були подані позови до суду про стягнення аліментів та про розірвання шлюбу (а.с.15-21).

В рішеннях встановлено, що до складу сім`ї ОСОБА_3 входили діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживали разом з нею та були на її утриманні.

Колегія суддів не бере до уваги як підставу для скасування рішення суду в оскаржуваній частині надані суду апеляційної інстанції позивачем консультативне заключення психіатра від 25.03.2024 року про те, що ОСОБА_3 хворіє близько шести років на розлад адаптації у вигляді тривожного с-му на тлі вживання алкоголю та вперше звернулась до психіатра в 2024 році, оскільки це лише підтверджує висновок суду першої інстанції про існування хворобливого стану відповідачки, а також зважаючи на те, що позивач ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі не обґрунтовував свої вимоги обставинами зловживання спиртними напоями матері дитини.

Також позивачем надано суду витяг № 386 від 16.05.2024 року про реєстрацію дитини за адресою свого місця проживання в с.Скобелка Луцького району з цього числа. Однак, ця обставина також не впливає на законність та обґрунтованість судового рішення в оскаржуваній частині, оскільки вона виникла вже після його ухвалення.

Апеляційний суд враховує те, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд діяв у межах своєї дискреції.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки суд належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановив обставини справи та правильно вирішив спір. Оскаржуване рішення суду є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 29 лютого 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді