Справа № 455/1556/23
Провадження № 2/455/21/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

14 травня 2024 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кушніра А.В.,

секретар судового засідання Борковська Н.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Сторонського І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за особою права користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

25.07.2023 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сторонський І.О. звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд визнати за ОСОБА_1 право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності його дочці ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1 проживає із свого дитинства. 1986 року ОСОБА_1 одружився, дружина почала проживати в його батьківському будинку разом із ним та його батьками за невістку. За час спільного проживання у ОСОБА_1 народилися дві дочки, одна з яких є відповідачем у справі - ОСОБА_2 . ОСОБА_1 постійно їздив на заробітки в іноземні країни для гідного матеріального забезпечення своєї сім`ї, регулярно висилав готівкові кошти дружині, дочкам. Повністю оплатив навчання дочок у навчальних закладах, по суті жив заради своєї сім`ї. При цьому, коштів зароблених за кордоном ОСОБА_1 вистачало також на підтримання батьківського будинку у якому проживала його сім`я та прибудинкової території у належному стані. За свої власні кошти, своїми руками він зробив у будинку сучасний ремонт, вставив вікна, на протязі 2-х років відновив покрівлю стайні та стодоли своїми силами після пожежі у 1990 році. По суті все, що є у будинку зроблено його власними руками і за його рахунок. ОСОБА_1 також сплачував комунальні послуги за утримання будинку, про що свідчать виписки із AT КБ «Приватбанк», частина яких збереглись у позивача. Більше того, ОСОБА_1 настояв на тому, щоб будинок АДРЕСА_1 його мати заповіла на свою внучку (доньку ОСОБА_1 ) - ОСОБА_2 . Після смерті матері ОСОБА_1 у 2015 році всі витрати на її поховання позивач взяв на себе.

Зазначає, що в подальшому після прийняття спадщини відповідачем, дружина ОСОБА_1 подала на розвід, а доньки відвернулись від позивача, оскільки такий з їх слів їм вже не був потрібен. Окрім того, доньки із дружиною постійно шукають причини виселити позивача із будинку в якому він проживає, в тому числі погрожують та застосовують фізичну силу. Дочки ОСОБА_1 стали на бік своєї матері повністю відцуравшись від рідного батька, який і по сьогодні любить їх та за час проживання повністю забезпечував усім чим потрібно. Станом на сьогодні ОСОБА_1 проживає у вищевказаному будинку, адже це є єдиним його житлом, користується житловим приміщенням не завдаючи нікому шкоди, бере участь в роботах по господарству, продовжує оплачувати комунальні послуги і т.д.

Також зазначає, що у 2020 році до Старосамбірського районного суду м. Львова дочкою позивача - ОСОБА_2 подано позовну заяву до свого батька ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування. Під час судового розгляду вказаної цивільної справи було встановлено, що ОСОБА_2 самостійно звернулася в Добромильську територіальну громаду із заявою про зняття ОСОБА_1 з місця його постійної реєстрації по АДРЕСА_1 за наслідками чого Добромильська територіальна громада здійснила зняття ОСОБА_1 з реєстрації, що підтверджується витягом з реєстру Добромильської територіальної громади за №2023/002241232 від 15.03.2023. Така заява позивача ОСОБА_2 стала можливою завдяки набуття чинності з 01.01.2023 окремих положень Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні від 05.11.2021. Таким чином, згідно вказаного Закону саме зняття особи з реєстрації не ототожнюється з відсутністю в особи права в подальшому на законних підставах користуватися житлом в якому така особа проживала протягом всього свого життя будучи членом сім`ї власника. При цьому, у відповідності до ч.2 ст.1 вказаного Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні дія цього Закону взагалі не поширюється на відносини, пов`язані з виникненням, переходом та припиненням права власності на житло та права користування житлом. Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.07.2023 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування, - відмовлено. Таким чином без рішення суду яким буде визнано за ОСОБА_1 право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 останній не зможе відновити свою реєстрацію місця проживання у вищевказаному будинку.

Враховуючи наведене, просить суд визнати за ОСОБА_1 право на користування житловим будинком, що по АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності його дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2023 року визначена для розгляду судді Кушніру А.В.

Ухвалою судді від 09.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.

Ухвалою суду від 29.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сторонський І.О. позовні вимоги підтримали, з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Мазур В.В. у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце слухання справи. Від представника відповідача адвоката Мазур В.В. до суду надійшло клопотання, в якому просить справу розглядати без його участі та відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень проти позову, представник відповідача, зокрема, зазначає, що ОСОБА_2 звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на таке користування, Проте, рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.07.2023 у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вказує, що сторона відповідача не визнає позов ОСОБА_1 та розцінює такий як протиправний спосіб заволодіння належним відповідачці ОСОБА_2 житловим будинком і домогосподарством, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 відповідачу у справі.

Як слідує із змісту заповіту ОСОБА_3 від 18.03.2011 (а.с.15), остання належний їй вищевказаний житловий будинок АДРЕСА_1 , заповіла онуці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки виконкому Боршевицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 06.09.2011 №341 (а.с.16) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована і проживала в АДРЕСА_1 та мала такий склад сім`ї: син ОСОБА_5 , син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_6 , внука ОСОБА_7 .

Відповідно до довідок виконкому Боршевицької сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 21.12.2015 №491 та №492, довідки виконкому Нижанковицької селищної ради від 02.11.2020 №733, та довідки старостинського округу №1 Добромильської міської ради №319 від 16.06.2021, ОСОБА_1 зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 та має такий склад сім`ї: дружина ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_8 , онук ОСОБА_9 та брат ОСОБА_5 (а.с.16,17).

Згідно довідки №732, виданої 02.11.2020 року виконкомом Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дійсно з 16.12.1982 року зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 (а.с.17).

Із копії паспорта громадянина України позивача ОСОБА_1 (а.с.12) та витягу з реєстру територіальної громади Добромильської територіальної громади від 15.03.2023 (а.с.27), відомо, що позивач ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 з 16.12.1982року, 13.03.2023 його знято із реєстрації.

Згідно характеристики виданої старостою старостинського округу №1 Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області ОСОБА_1 за час проживання в селі Боршевичі зарекомендував себе з непоганої сторони. Бере активну участь у громадському житті села, зокрема у проведенні заходів з благоустрою, був депутатом двох скликань Боршевицької сільської ради. Ввічливий, товариський. Скарг та письмових заяв від односельчан у Нижанковицький старостинский округ Добромильської міської ради на громадянина ОСОБА_1 не поступало (а.с.18).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги за утримання будинку, про що свідчать, зокрема, виписки з АТ КБ «Приватбанк» (а.с.19-25,84).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.06.2023, щодо ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 у вказаних реєстрах інформація відсутня.

Із Актів підтвердження факту проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 від 28.06.2023 та №315 від 02.10.2023, відомо, що комісією встановлено, що ОСОБА_1 дійсно постійно був зареєстрований, проживав і проживає на сьогодні без реєстрації у батьківському будинку в АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 тривалий час офіційно працевлаштований в ТОВ «НОВУС Україна» м.Києві, додому за згаданою вище адресою приїжджає періодично (а.с.29,83).

Із матеріалів справи також відомо, що 17.11.2020 ОСОБА_2 звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування, в якому просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 з приналежними йому господарськими спорудами та земельною ділянкою, на якій розташовані вказані об`єкти, що знаходяться по АДРЕСА_1 , шляхом визнання його таким, що втратив право користування зазначеними об`єктами нерухомого майна.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.07.2023 у справі №455/1450/20 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування відмовлено (а.с.30, 71-75).

Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 23.11.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.07.2023 у справі №455/1450/20 залишено без змін (а.с.76-79).

16.01.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до відділу ЦНАП Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом в.о.міського голови Добромильської міської ради Мацько О.№21 від 25.01.2024 позивача повідомлено, що відділом ЦНАП Добромильської міської ради відмовлено у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (81,82).

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані наступними нормами права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: «відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

При цьому, положення ч. 6 ст. 29 ЦК України надає право фізичній особі мати кілька місць проживання. Таким чином, наявність у особи інших місць проживання не є підставою для позбавлення її права користування одним із житловим приміщень, набутого нею згідно вимог закону.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як встановлено ст.64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житлового будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на житло до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Схожий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298 цс 19).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій ст.402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.1,2 ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Згідно ч.6 ст.403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 ще з 1982року був постійно зареєстрований та проживав у спірному житловому будинку разом із своєю сім`єю: матір`ю ОСОБА_3 , дружиною ОСОБА_6 та дочкою ОСОБА_2 , як член сім`ї власника будинку. На даний час, позивач ОСОБА_1 продовжує проживати у спірному будинку також як член сім`ї власника будинку, а саме його дочки - відповідачки ОСОБА_2 , проте у зв`язку із роботою у м.Києві, приїжджає туди періодично, іншого житла у власності чи іншого зареєстрованого постійного місця проживання не має, сплачує комунальні послуги за утримання даного будинку, що в сукупності свідчить про наявність у позивача тривалих та тісних зв`язків із спірним житлом.

Отже, позивач вселився у спірний житловий будинок як член сім`ї власника будинку, тобто набув право користування житловим приміщенням на законних підставах.

Підстава, на якій місце проживання позивача ОСОБА_1 реєструвалося в спірному житловому будинку власником у судовому порядку не оспорювалась, правомірність вселення позивача в спірний будинок не є предметом зазначеного спору.

Відомостей про те, що реєстрація місця проживання позивача ОСОБА_1 у спірному житловому будинку була тимчасовою, зокрема, наявність укладеного між позивачем та власником будинку строкового договору найму (оренди) житла тощо, матеріали справи не містять.

Також матеріали справи не містять доказів про наявність у позивача іншого житла на яке за законом він має право.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.07.2023, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом власника шляхом визнання особи такою, що втратила право на таке користування відмовлено.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із позовом про виселення позивача ОСОБА_1 зі спірного житлового будинку, відповідачка ОСОБА_2 , як власник будинку, до суду не зверталась.

За таких обставин, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 вселився у спірний житловий будинок як член сім`ї власника будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, а тому має законне право на користування даним жилим приміщенням.

У зв`язку із наведеним, суд відхиляє заперечення сторони відповідача проти позову.

При цьому суд звертає увагу на те, що згідно ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Крім того, слід також зазначити, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18.

З матеріалів справи вбачається наявність спору між сторонами щодо права позивача на користування спірним житловим будинком.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 ЦК України може бути, зокрема, визнання права.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідний розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Згідно п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України).

Згідно ч.3 ст.9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» у разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на наведене та встановлені судом обставини справи, виходячи із меж заявлених позовних вимог, із врахуванням приписів статті 16 Цивільного кодексу України, суд вважає, що доцільним та необхідним захистом порушеного права позивача буде визнання за ним права користування спірним житловим будинком, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за особою права користування житлом, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право користування житловим будинком у АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 24.05.2024.

Суддя А.В.Кушнір