Справа № 752/7000/24
Провадження № 2/752/4326/24
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Слободянюк А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Крушельницької Д.М.,

представника позивача - Воробей В.М. ,

представника відповідача - Прохорова О.О. ,

розглянувши в судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_3 , через адвоката Воробей В.М. (а.с.10,11) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просилавитребувати у відповідача частини кв. АДРЕСА_1 на користь позивачки, судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачці на праві власності належить частини кв. АДРЕСА_1 , інша частини квартири належить її синам, в якій вона із своїми синами наразі проживає.

Вказується, що 21 вересня 2020 року між нею та ОСОБА_5 було укладено безвідсотковий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєстрі за №1859. Відповідно до умов вказаного договору позивачка повинна була отримати від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 9 460,00 доларів США, що на день укладення договору в еквіваленті, за офіційним курсом НБУ, становить 266 026,56 грн, які позичальник зобов`язалась повернути позикодавцю не пізніше 21 вересня 2022 року. Зазначає, що грошові кошти в сумі 9 460,00 доларів США вона не отримувала.

У травні 2021 року їй стало відомо, що користуючись її фінансовою та юридичною необізнаністю, перед укладенням безвідсоткового договору позики від 21 вересня 2020 року попередньо було укладено договір дарування від 21 вересня 2020 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 частину спірної квартири. У подальшому ОСОБА_6 21 квітня 2021 року здійснила відчуження частини вказаної квартири шляхом укладання договору дарування з ОСОБА_7 .

Позивач не мала волевиявлення на безоплатне відчуження належної їй частини квартири, в якій вона залишилась проживати після укладення договору дарування квартири, фактично не передала її на користь обдаровуваної особи ОСОБА_6 , а тому внаслідок задоволення позову ОСОБА_3 рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року визнано недійсним договір дарування частини кв. АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , скасовано рішення про державну реєстрацію право власності за ОСОБА_6 .

Зазначається, що згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно частини кв. АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 1062 від 26 травня 2023 року.

На переконання позивачки, витребування спірної квартири не буде порушенням принципу на мирне володіння майном. Спірне нерухоме майно вибуло поза волею позивачки, тому перебування у власності цього майна у відповідача суперечить інтересам позивачки.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Слободянюк А.В. від 08 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с.43-45).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Слободянюк А.В. від 02 травня 2024 року у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.99-101).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 травня 2024 року виправлено описку, допущено в ухвалі про відкриття провадження щодо прізвища відповідача (а.с.105-106).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва суду від 02 травня 2024 року забезпечено позов шляхом заборони державним реєстраторам та іншим органам здійснювати функції державного реєстратора прав на нерухоме майно в частині здійснення реєстраційних дій щодо спірного майна (а.с.102-104).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва суду від 29 травня 2024 року витребувано у приватних нотаріусів Київського нотаріального округу Шевченко І.Л. та Кирик Ю.О. засвідчені копії договорів дарування (а.с.114-116).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва суду від 08 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.196,197). 10 вересня 2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Прохорова О.К. (а.с.140,141) надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на необґрунтованість позову, просив відмовити у його задоволенні, виходячи з наступного.

У договорі дарування, який укладався між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , сторонами стверджувалось, що підписання цього договору не є наслідком помилки, обману, впливу тяжких обставин, що договір підписано на вкрай не вигідних умовах, не є фіктивним, удаваним або переховує собою інших правочин. Вказується, що хоча цей договір дарування було визнано судовим рішенням недійсним, частина спірної квартири була відчужена позивачкою цілком з її волі. Відповідач є добросовісним набувачем спірного майна в розмінні ст.388 Цивільного Кодексу України, оскільки набуття в розумінні цієї статті можливе лише тоді, коли майно було придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Представник відповідача, посилаючись на положення ч.3 ст.388 ЦК України, вказує, що у даній справі як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на момент укладання договорів дарування мали на це відповідне право, тому застосування ст.388 ЦК України є не правильним (а.с.142-144).

16 вересня 2024 року через систему «Електронний суду» стороною позивачки подано відповідь на відзив, де позивач повідомляється наступне.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року, яким визнано недійсним договір дарування частини кв. АДРЕСА_1 , було встановлено про відсутність у ОСОБА_3 волевиявлення на безоплатне відчуження частини квартири. Також встановлено, що ОСОБА_3 після укладання договору залишилась проживати у квартирі, фактичної передачі якої на користь обдарованої особи не відбулося. Відповідно до ч.3 чт. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину є вільним і відповідати його внутрішньої волі. Вказується, що якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387,388 ЦК України. Позивачка дізналась, що відповідач отримав частину спірної квартири за договором дарування, тобто жодних фінансових витрат та збитків у нього не виникало. У постанові Великої палати ВС від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 висловлена правова позиція, згідно якої, власник з дотриманням вимог ст.388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужено до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Позивачка є законним власником спірного нерухомого майна, оскільки таке майно вибуло з володіння первісного власника поза її волі.

24 червня 2024 року та 31 липня 2024 року на виконання ухвали суду приватними нотаріусами надано запитувані судом документи (а.с.161-164, 165-188).

У судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав, викладених у ній. Додатково вказувала, що про факт отримання відповідачем належній позивачу частки квартири, позивач дізналась лише у березні 2024 року, тому під час звернення до суду із попереднім позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири від 21 вересня 2020 року не ставилось питання про витребування квартири від останнього її набувача - відповідача за даним позовом ОСОБА_4 . Також повідомила, що за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності відповідача на праві часткової власності належить багато нерухомого майна, що може свідчити про системність недобросовісних дій відповідача щодо отримання у власність об`єктів нерухомого майна.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. Повідомив, що відповідач обізнаний, що у квартирі так і залишилась проживати позивачка зі своєю сім`єю, тому на даний час він не користується належною йому часткою квартири. Спірну нерухомість отримав у дар від свого колеги по бізнесу, який також займається як і відповідач нерухомістю.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Правилом ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, ч.1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами частин 1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і власник не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що 21 вересня 2020 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдарована) укладено договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 . Квартира складається з двох кімнат загальною площею 40,1 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. 21 вересня 2020 року, зареєстрований в реєстрі № 1858. Відчужувана частина квартири належала дарувальнику ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 21 червня 2002 року за реєстровим № 7894 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 19 грудня 2004 року за реєстровим № 7-3254 (п. 3 договору, а.с.21).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року, яке набрало законної сили 14 березня 2024 року (справа № 752/12450/21), визнано недійсним договір дарування частини кв. АДРЕСА_1 , укладений 21 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. про державну реєстрацію право власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 (а.с.22-27).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року виправлено описку, допущену у рішенні Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року (справа № 752/12450/21), виправлено дату укладання договору дарування частини кв. АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 - замість «21 вересня 2021 року» вказано « 21 вересня 2020 року » (а.с.28-30).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Указаним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року було встановлено, що частина спірної квартири є єдиним житлом позивачки, яка продовжує проживати в ній, іншого житла, яке б належало на праві власності ОСОБА_3 , судом не встановлено. У рішенні суд вказував про відсутність доказів стосовно того, що відповідачка ( ОСОБА_6 ) фактично отримала спірне нерухоме майно. Також, було встановлено відсутність волевиявлення у ОСОБА_3 на безоплатне відчуження належної їй на праві власності частини квартири.

21 квітня 2021 року ОСОБА_6 , як дарувальник, уклала з ОСОБА_7 , як обдарованим, договір дарування частини спірної квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. 21 квітня 2020 року, зареєстрований в реєстрі № 1422 (а.с.166).

За матеріалами справи, у свою чергу ОСОБА_7 (дарувальник) 26 травня 2023 року уклав з ОСОБА_4 (обдарований) договір дарування частини спірної квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. 26 травня 2023 року, зареєстрований в реєстрі № 1062 (а.с.162,163).

Також відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 29 квітня 2024 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, тип об`єкта: кв. АДРЕСА_1 . Державний реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. здійснено державну реєстрацію, індексний номер 67768436 від 26 травня 2023 року, частини кв. АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 1062 від 26 травня 2023 року за ОСОБА_4 (а.с.86,87).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), вказано, що «можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, а ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, яка набула земельну ділянку на підставі оскарженого рішення. Останнє Піщанська сільська рада прийняла, керуючись статтею 40, пунктом «б» частини першої статті 81, статтями 118 і 121 ЗК України, що передбачають безоплатне набуття громадянами права власності на земельні ділянки. Відтак, Дніпропетровська ОДА згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_3 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації від Піщанської сільської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2021 року у справі № 320/62/19 (провадження № 61-4967св20) зазначено, що «доводи касаційної скарги про те, що витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки у такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, відхиляються Верховним Судом, з огляду на таке. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Верховний Суд України своєю постановою від 06 вересня 2017 року залишив в силі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2016 року в частині визнання недійним договору купівлі-продажу від 08 вересня 2014 року 9/10 частин комплексу будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Тобто, на час відчуження на користь ОСОБА_1 спірного нерухомого майна вже існував судовий процес щодо цієї нерухомості, при цьому набрало законної сили рішення, яким встановлено незаконність вибуття із власності держави спірної нерухомості, а отже відповідач міг передбачити негативні наслідки для себе, приймаючи нерухоме майно в натурі за актом приймання-передачі від 12 липня 2018 року. Таким чином суди зробили правильний висновок, що у справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ».

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, постанова від 21 серпня 2019 року № 911/3681/17.

Також відповідно до правового висновку у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, висловленого Великою Палатою Верховного Суду, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п.86).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що розглядається, суд не встановив обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача. Разом з тим, суд враховує, що ОСОБА_4 набув частину спірної квартири в особи, яка не мала права її відчужувати, оскільки відповідно до рішення суду визнано недійсним договір дарування цієї частини квартири, укладений 21 вересня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та преюдиційно встановлено, що спірна квартира вибула із володіння первинного власника ОСОБА_3 поза її волею.

За таких обставин суд робить висновок, що позивач, як власник цього майна, має право на витребування частини спірної квартири від ОСОБА_4 , який набув її безвідплатно, відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України і це не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Для визначення розміру судового збору за подання даного позову, здійснено оцінку вартості нерухомого майна. Відповідно до звіту оцінки майна № 30-240411-002 від 11 квітня 2024 року, вартість частини кв. АДРЕСА_1 становить 780 376,00 грн. (а.с.50-60).

Позивачкою сплачено судовий збір в сумі 7 804,00 грн. за подання позову до суду, а також 605,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову ( а.с.41, 42, 62).

Оскільки, в ході судового розгляду суд дійшов висновку про повне задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений судовий збір у розмірі 8 409,60 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, задовольнити.

Витребувати на користь ОСОБА_3 із незаконного володіння ОСОБА_4 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 8 409 (вісім тисяч чотириста дев`ять) грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено 02 грудня 2024 року.

Суддя А.В.Слободянюк