Справа № 372/5348/23
Провадження № 2-388/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2024 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Лимаренко О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла, третя особа ОСОБА_5 ,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2023 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті батька - ОСОБА_6 , позивачка 07.09.2009 року успадкувала частку вказаної квартири, іншу частку успадкувала її рідна сестра ОСОБА_5 . В даній квартирі проживала разом з сином, ОСОБА_7 , та сестрою з 19.02.2010 року. 13.09.2019 року знялася з реєстрації та переїхала до свого місця проживання, однак син продовжує проживати у вказаній квартирі, оскільки здійснює догляд за іншою співвласницею квартири. З 2009 року у квартирі також проживає відповідач, син її рідної сестри ОСОБА_8 - ОСОБА_9 . Останній в квартирі не зареєстрований, однак щодо його проживання власники не заперечували. Останній рік між нею, її сином та відповідачем почали виникати сварки, з вини відповідача. Оскільки ОСОБА_10 не є ані власником квартири, ані користувачем, проживає в квартирі безпідставно, просить суд виселити останнього з квартири без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою судді від 03.01.2024 року прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 09.02.2024 року за ініціативою суду залучено до участі у справі співвласника частки квартири ОСОБА_5 у якості третьої особи.

19.02.2024 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Каращука В.Г., в якому останній вказує, що відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнає, оскільки проживає за адресою: АДРЕСА_2 зі згоди співвласників квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Вказує, що мати відповідача - ОСОБА_8 , відмовилася від своєї частки у спірній квартирі лише за умови, що її син ОСОБА_3 буде постійно проживати у спадковій квартирі. Разом з цим, син позивачки - ОСОБА_7 в спірному помешканні не проживає та не доглядає за ОСОБА_5 . Відповідач піклується про ОСОБА_5 , забезпечує продуктами харчування за свої кошти, готує їжу, надає допомогу. Конфлікти провокує позивач та її син.

28.02.2024 року представник позивачки - адвокат Кулініченко Г.В. подав до суду відповідь на відзив, в якій вказує, що ОСОБА_1 не давала згоди на вселення відповідача до квартири, а інший співвласник не має права надавати таку згоду без урахування позиції позивача. Також, надання будь-якої допомоги відповідачем ОСОБА_5 належними та допустимими доказами не підтверджено, а протиправна поведінка відповідача підтверджена постановами суду та повідомленнями правоохоронних органів. Відповідач є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а тому зауваження щодо відсутності житла спростовані.

Ухвалою суду від 27.03.2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач показала, що вона та ОСОБА_5 успадкували в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 . Ще одна їх рідна сестра, матір відповідача, ОСОБА_8 від спадщини відмовилась на їх користь. На разі їм відомо, що ОСОБА_5 склала заповіт на користь відповідача. Останній вселився в квариру та постійно в ній проживає з 2009 року. Крім нього в квартирі проживає ОСОБА_5 , яка за станом здоров`я потребує догляду та син позивача ОСОБА_7 . Вона постійно не проживає, однак приїзджає надавати допомогу своїй сестрі Жанні. Порядок користування вказаним житлом між стороами склався по факту, вона з сестрою користується однією кімнатою, а її син і відповідач - іншою. Останнім часом між сторонами виникли неприязні відносини, вони сваряться, неодноразово викликали поліцію. Оскільки поведінка відповідача є неправомірною, він проживає в кварирі безпідставно, має інше житло просить позов задвольнити.

Представник позивача доводи позову та позивачки підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, зазначив, що він у вказаній квартирі народився, проживає майже все свідоме життя при цьому обидві співвласниці дали добровільну згоду на це і не заперечували щодо його проживання. Він здійснює догляд за тіткою ОСОБА_5 , яка потребує цього в силу хвороби, готує їжу та забезпечує іншу її життєдіяльність оскільки самостійно вона це робити не може. Вона не бажає його виселення, між ними добрі стосунки, вона заповіла йому свою частку житла. Доводи позивача вважає надуманими, направленими на його виселення, оскільки він конфлікти та скандали не провокує на відміну від сина позивача. Зазначає, що тітка ОСОБА_1 та її син постійно в квартирі не проживають, а лише навідуються до неї.

Представник відповідача доводи ОСОБА_3 підтримав та просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_5 до суду не з`явилась, подала заяву в якій зазначила, що заперечує проти виселення ОСОБА_3 , який піклується про неї та здйснює догляд.

Свідок ОСОБА_7 показав суду, що він є сином позивачки, зареєстрований та переважно проживає у спірній квартирі. Відповідач, зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки, ображає їх з матір`ю, що робить їх життя у тспірному житлі нестерпним.

Свідок ОСОБА_8 - матір ОСОБА_3 показала суду, що спірна кварира належала їх з позивачем і третьою особою батькам. В свій час вона відмовилась від спадщини на користь сестер, тоді між ними була домовленість, що ОСОБА_5 лишить свою частку її сину. Він вселився в квартиру приблизно в 2009 році за згодою співвласників, оскільки їх сестра потребувала стороннього догляду який в основному і забезпечує її син протягом вказаного часу. Вони з позивачкою навідуються до кварири, допомагають, але основний тягар з догляду за ОСОБА_5 лежить на відповідачу.

Вислухавши сторони, їх представників, свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 в рівних частках, кожен , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09.08.2023 року.

Згідно довідки Управління обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2023 року ОСОБА_3 є співвласником (1/3 частка) квартири АДРЕСА_4 .

Як вбачається з довідки Голови правління ОСББ «Хвиля Дніпровська» ОСОБА_11 від 11.04.2024, ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 2009 року зі згоди ОСОБА_5 , яка є інвалідом з дитинства та потребує постійного догляду.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 Житлового кодексу (далі - ЖК) України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У статті 114 ЖК України передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Враховуючи те, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям особи в процесі прийняття рішення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

Так, ОСОБА_3 - член сім`ї співвласника квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є особою з інвалідністю І групи довічно, проживає тривалий час у вказаній квартирі та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб.

Твердження позивача, що відповідач самоправно вселився до житлового приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки останній проживає у спірній квартирі з 2009 року, правомірно та добросовісно нею користувався разом з позивачкою, яка до 2019 року була зареєстрованою та проживала разом з сином, сестрою та відповідачем у вказаній квартирі.

Таким чином, судом не встановлено достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав ОСОБА_1 як співвласника частки житла, у якому вона не проживає та зареєстрована в будинку за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом серйозного втручання у право відповідача на повагу до житла, яким він користується тривалий час.

З огляду на характер родинних відносин між позивачкою і відповідачем (позивачка рідна тітка відповідача) та зважаючи на вказані у матеріалах справи обставини, позивач як до, так і після прийняття спадщини була обізнаною про право користування житлом відповідача, тобто могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості при прийнятті спадщини.

Тому, за встановлених у справі обставин, у даному випадку виселення відповідача порушуватиме його право на повагу до житла, яке більше 15 років є його постійним місцем проживання відтак, суд у задоволенні позову відмовляє.

Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовив, виходячи із положень ст. 141 ЦПК України, підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 3, 4, 11, 76-80, 141, 159, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла, третя особа ОСОБА_5 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 28 травня 2024 року.

Суддя Т.В. Проць