Провадження № 22-ц/801/2198/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 рокуСправа № 127/26613/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 06 січня 2023 року, у м. Вінниці суддею цього суду ОСОБА_3 , дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між сторонами зареєстрований 11.04.2018 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 603.

Від шлюбу подружжя має трьох дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач зазначив, що останніх півроку сторони не можуть як сім`я проживати разом, виконувати сімейні обов`язки. Протягом останнього часу сторони намагались говорити один з одним про свої особисті сімейні проблеми, спокійно вирішувати їх, та ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінилось за останній час, хоча подружжя прикладало для цього максимально зусиль.

Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу.

06.01.2023 рокурішенням Вінницького міського судуВінницької області позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11.04.2018 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 603.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

У скарзі зазначає, що справа розглянута без її участі, що порушує її право на справедливий суд, оскільки ні судової повістки, ні ухвали суду про відкриття провадження відповідач не отримувала. У зв`язку із повномасштабною збройною агресією рф проти України, з метою забезпечення безпеки дітей та власної безпеки, вона разом із дітьми виїхала на територію Чеської Республіки, де перебуває на даний час.

Таким чином, скаржник вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що жодних доказів на підтвердження наявності підстав для розірвання шлюбу позивачем надано не було. Скаржник переконана, що підстави для розірвання шлюбу між сторонами на момент розгляду справи та на даний час відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, доходить наступних висновків.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що 11.04.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрований шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 603. Прізвище ОСОБА_8 змінено на « ОСОБА_9 »(а.с. 6).

Від шлюбу подружжя має трьох дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9), та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8).

ОСОБА_2 разом із дітьми виїхала на територію Чеської Республіки, де перебуває на даний час, що підтверджується відомостями із паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 40).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між сторонами існує формально, подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї не можливе.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (ст. 43 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), №38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Наприклад, Європейський суд з прав людини зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (KHARCHENKO v. UKRAINE, №37666/13, § 6, 7, ЄСПЛ, від 03 жовтня 2019 року).

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

У рішеннях ЄСПЛ від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України», від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» зазначено, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд даної справи був проведений в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Водночас, як вбачається із довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 23 листопада 2022 року, місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Ухвалу про відкриття провадження та призначення справи до розгляду від 25 листопада 2022 року (а.с. 14) було направлено відповідачу ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 18), що встанволено із рекомендованого повідомлення, на якому проставлено підпис та відмітку «Куцан» 22 грудня 2022 року.

Оскаржуване рішення від 06 січня 2023 року було направлено відповідачу ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 20), що підтверджується супровідним листом від 06 січня 2023 року (а.с. 20).

28 лютого 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Грабік М.С. звернувся до суду із заявою про виправлення описки в рішенні суду від 06 січня 2023 року, мотивуючи це тим, що в резолютивній частині рішення суду помилково зазначено адресу відповідача « АДРЕСА_2 » замість правильної « АДРЕСА_1 » (а.с. 23).

02 березня 2024 року судом першої інстанції постановлено ухвалу, якою виправлено описку, допущену в рішенні суду від 06 січня 2023 року у цій справі, зокрема ухвалено в резолютивній частині цього рішення суду правильно вказати адресу місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 » замість неправильної: АДРЕСА_2 (а.с. 26).

Відповідно до супровідного листа від 02 березня 2023 року ухвалу суду про вправлення описки було направлено відповідачу ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 27).

Враховуючи, що місце проживання ОСОБА_2 станом на день вирішення питання про відкриття провадження у справі судом першої інстанції було зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 , однак за такою адресою суд першої інстанції ухвалу про відкриття провадження та призначення справи до розгляду від 25 листопада 2022 року для вручення ОСОБА_2 не направляв, відтак апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції не було дотримано вимог ч. 6 ст. 272 ЦПК України щодо належного вручення стороні відповідача ухвали про відкриття провадження і призначення справи до розгляду.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зазначено, що тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (ч. 2 ст.410 ЦПК України). Тлумачення ч. 2 ст. 410 ЦПК України свідчить, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення; оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що, розглянувши справу за відсутності відомостей про належне повідомлення відповідача про судове провадження, учасником якого він є, за результатами якого ухвалено оскаржуване рішення, суд першої інстанції не забезпечив відповідачу можливості обґрунтувати свої заперечення щодо позову і, таким чином, не взяв до уваги вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

На підставі наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Визначаючись стосовно заявлених позовних вимог, апеляційний суд виходить із такого.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що за час проживання у спільному шлюбі більше десяти років подружжя вело спільне господарство та будувало міцні сімейні відносини. Але останніх півроку до звернення ним з позовом до суду сторони не можуть як сім`я проживати разом, виконувати сімейні обов`язки. Протягом останнього часу сторони намагались говорити один з одним про свої особисті сімейні проблеми, спокійно вирішувати їх, та ніяких результатів це не дало. В сімейних стосунках нічого не змінилось за останній час, хоча подружжя прикладало для цього максимально зусиль.

Як визначено ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно з ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Положеннями ст. 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно із ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Судом встановлено, що сторони протягом тривалого періоду часу спільно не проживають, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства вони не ведуть, збереження їх сім`ї є неможливим, сімейні відносини між сторонами фактично припинені, позивач категорично не бажає надалі їх підтримувати та зберігати шлюб.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин, колегія суддів переконана, що подальше спільне проживання суперечитиме інтересам позивача, що має істотне значення.

При цьому, судом враховується те, що відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюються доводи позивача щодо окремого проживання сторін, припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства.

Разом з тим, 03 грудня 2024 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшла заява про надання строку для примирення сторін, обґрунтована необхідністю вжиття заходів, передбачених законом, для примирення подружжя з метою збереження сім`ї, надавши сторонам у справі строк на примирення в 6 місяців.

Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Передбачене ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 442/6319/16-ц.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує буде порушувати його законні права та інтереси і суперечить вимогам закону та інституту сім`ї, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Намагання відповідача примиритися з позивачем є виключно її бажанням, яке не підтримується позивачем.

У справі, що переглядається, суд, надаючи строк для примирення подружжя та зупиняючи розгляд справи на 6 місяців, має звернути увагу на те, що закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідача про надання строку на примирення, суд повинен оцінити: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання та ухвалення оскаржуваного судового рішення причини неподання відповідачкою клопотання про надання строку на примирення в суді першої інстанції; вказати на обставини справи, які свідчать про можливість примирення сторін.

Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 127/16963/22-ц.

Колегія суддів враховує, що обсяг часу між поданням позовної заяви у справі - 17 листопада 2022 року та до апеляційного розгляду справи становить більше двох років.

Варто зазначити, що у відповідача було достатньо часу для того, аби скористатись своїм правом в позасудовому порядку переконати позивача щодо доцільності збереження шлюбу та примирення із ним, якщо дійсно відповідач цього примирення потребувала.

До того ж, як зазначила сама відповідач у судовому засіданні суду апеляційної інстанцї, 11 березня 2022 року вона разом із дітьми виїхала на територію Чеської Республіки, де перебуває на даний час.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд доходить висновку, що на даний час шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому такий шлюб необхідно розірвати, а у задоволенні заяви ОСОБА_2 про надання строку для примирення сторін відмовити.

Отже, враховуючи усе наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене з порушенням норм процесуального права, а саме вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, підстави для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької областівід 06 січня 2023 рокускасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбузадовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , зареєстрований 11 квітня 2018 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис № 603.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. С. Панасюк