ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1420/21 Номер провадження 22-ц/814/1673/24Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар: Кириченко В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації Київської області , про повернення дитини , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у якому просив суд постановити рішення про відібрання у відповідача малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути її за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим , що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 04.04.2016 по справі №756/9263/15 первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів - залишено без задоволення. Об`єднаний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері задоволено. Відібрано малолітніх дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від їх батька ОСОБА_1 , та передано їх матері ОСОБА_6 за її місцем проживання.

Не погоджуючись з рішенням суду від 04.04.2016 позивачем було подано апеляційну скаргу. 13.06.2016 між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківський прав та про визначення місця проживання дітей, зареєстрований у реєстрі за №443. Згідно умов договору, син залишався проживати з позивачем, дочка - з відповідачкою.

Ухвалою апеляційного суду м.Києва від 22.09.2016 по справі №756/9263/15-ц було затверджено мирову угоду між сторонами. Згідно п.1.2 мирової угоди, ОСОБА_7 залишився проживати з позивачем, а ОСОБА_3 - з відповідачкою. Відповідно до п.4.3 мирової угоди, за згодою сторін , зміни і доповнення до неї вносяться, шляхом укладання договору, посвідченого нотаріально.

23.09.2016 сторонами укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін до договору, що зареєстровано у реєстрі за №827, за яким син та дочка залишаються проживати з батьком.

За домовленістю з відповідачем, позивач 11.06.2021 передав відповідачці для участі у вихованні сина та дочку, яких вона зобов`язалася повернути до 20.06.2021.

Проте, 15.06.2021 позивачу зателефонував працівник поліції та попросив забрати сина з м.Чорноморськ Одеської області, оскільки синові, невідомими чоловіками було заподіяно тілесні ушкодження. Цього ж дня він забрав ОСОБА_4 та 16.06.2023 написав заяву до поліції. Позивачем було отримано висновок експертного дослідження про заподіяння сину тілесних ушкоджень. Також позивачем було зроблено психологічний висновок, за результатами тестування ОСОБА_4 має високий рівень ситуативної тривоги, знаходиться під дією стресової ситуації, яка вплинула на його психоемоційний стан.

Доньку позивач не зміг знайти, відповідач на дзвінки позивача не відповідає.

Позивач зазначає, що місце проживання дітей сторонами врегульовано нотаріально, а відповідачка, зі згоди позивача, тимчасово забравши дітей 11.06.2021, своєчасно, до 20.06.2021 позивачу їх не повернула, що стало підставою для звернення із позовом.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації Київської області , про повернення дитини залишено без задоволення.

В апеляційному порядку рішення оскаржив ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що висновки викладені у оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи, районним судом порушено норми процесуального та невірно застосовано норми матеріального права.

Скаржник вказує, що останній нотаріально посвідчений договір від 23.09.2016 року був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 пізніше ніж затверджена судом мирова угода від 22.09.2016 року, а чинне законодавство України не надає мировій угоді пріоритету над іншими правочинами.

Відтак , висновок суду про те , що у зв`язку із затвердженням апеляційним судом між сторонами 22.09.2016 року мирової угоди про врегулювання спору втратив чинність нотаріально посвідчений договір від 13.06.2016 , а отже внесення змін від 23.09.2016 до договору , який втратив чинність після затвердження мирової угоди , є безпідставним та не відповідає встановленим по справі обставинам.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2023 року , та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Судовим розглядом встановлено , що Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 04.04.2016 по справі №756/9263/15 первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_7 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей та стягнення аліментів - залишено без задоволення. Об`єднаний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання матері задоволено. Відібрано малолітніх дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , від їх батька ОСОБА_1 , та передано їх матері ОСОБА_6 за її місцем проживання. Даним рішенням встановлено, що 05 травня 2008 року між сторонами зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Карлівського РУЮ Полтавської області, про що зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації шлюбів за № 30. ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_6 від шлюбу з ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 28.07.2008 року, виданим Голобородьківською сільською радою Карлівського району Полтавської області. ОСОБА_9 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 23.01.2014 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Карлівського РУЮ у Полтавській області (а.с.7-9).

Заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 22.07.2015 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.10-11).

Не погоджуючись з рішенням суду від 04.04.2016 позивачем було подано апеляційну скаргу.

13.06.2016 між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та про визначення місця проживання дітей, зареєстрований у реєстрі за №443. Згідно умов договору, син залишався проживати з позивачем, дочка - з відповідачкою (а.с.12-15).

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22.09.2016 по справі №756/9263/15-ц було затверджено мирову угоду між сторонами. Згідно п.1.2 мирової угоди, ОСОБА_7 залишився проживати з позивачем, а ОСОБА_3 - з відповідачкою. Відповідно до п.4.3 мирової угоди, за згодою сторін, зміни і доповнення до неї вносяться, шляхом укладання договору, посвідченого нотаріально (а.с.16-18).

23.09.2016 сторонами укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін до договору за реєстровим №433, що зареєстровано у реєстрі за №827, за яким син та дочка залишаються проживати з батьком (а.с.19-20).

Позивач зазначає, що місце проживання обох дітей з батьком сторонами врегульовано нотаріально, а відповідачка, зі згоди позивача, тимчасово забравши дітей 11.06.2021, своєчасно, до 20.06.2021 позивачу їх не повернула.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України)

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу. Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою.

Частиною першою статті 207 ЦПК України визначено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Мировою угодою , що визнано укладеною ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.09.2016 , визначено місце проживання дітей : ОСОБА_7 залишився проживати з батьком ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 - з матір`ю ОСОБА_6 .

Апелянт , як на підставу задоволення своїх позовних вимог посилається на те , що 23 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено договір про внесення змін до договору між батьками щодо здійснення батьками прав та про визначення місця проживання дітей , укладеного та посвідченого 13.06.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу , Заїзжай К.М. за реєстровим №443. Згідно вказаного договору місце проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_3 визначено з батьком ОСОБА_1 .

Натомість , в матеріалах справи міститься ухвала Апеляційного суду міста Києва від 22.09.2016 згідно якої , за п.п.4.1. Ця угода набуває чинності з моменту її підписання та затвердження ухвалою Апеляційного суду міста Києва і діє до часу настання повноліття дитини; п.п. 4.3. За згодою сторін зміни та доповнення до неї вносяться шляхом укладення договору посвідченого нотаріально. Одностороння відмова від виконання умов цієї угоди або одностороння зміна її умов не допускається.

Тобто , сторони узгодили , що мирова угода діє до часу настання повноліття дітей .

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були наділені правом внести зміни до Угоди посвідчивши такий договір нотаріально, проте не скористались ним.

Укладення мирової угоди визнаної судом зумовлює втрату чинності попередньої домовленості між сторонами в позасудовому порядку , а саме договору між батьками від 13.06.2016 зареєстрованого в реєстрі за №443.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Оскільки попередній договір між батьками від 13.06.2016 втратив чинність із визнанням судом мирової угоди 22.09.2016 , не може слугувати підставою для відібрання дитини ОСОБА_3 , у матері ОСОБА_6 Договір від 23.09.2016 року № 827 про внесення змін до договору між батьками за реєстровим №443 від 13 червня 2016 року.

У статтях 12, 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України),

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 16 березня 2021 року в справі № 133/2718/18, від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц, від 08 грудня 2021 року в справі № 466/8968/19.

З матеріалів справи вбачається , що сторони з метою внесення змін до мирової угоди до нотаріуса не зверталися , а отже такий порядок проживання дітей , що визначений мировою угодою не змінено , у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими , що не підлягають задоволенню .

Таким чином, судом першої інстанції, враховуючи підстави та предмет позову, правильно встановлено недоведеність заявлених позивачем обставин для повернення дитини , та як наслідок - відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов