Провадження № 22-ц/801/1144/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 рокуСправа № 127/23833/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/23833/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Федорова Юрія Андрійовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2024 року, яке ухвалила суддя Шаміна Ю.А. у Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 18 березня 2024 року,

в с т а н о в и в:

В вересні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення майнової шкоди та моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що 08 вересня 2018 року відділом поліції №1 (Лівобережний відділ поліції) РУП ГНУП України у Вінницькій області до ЄРДР внесені відомості про кримінальне порушення, кваліфіковане за ч. 2 ст. 194 КК України за фактом умисного знищення шляхом підпалу автомобіля марки RENAULT модель MASTER тип спеціалізований вантажний фургон малотоннажний - В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 . В ході досудового розслідування встановлено, що умисний підпал автомобіля вчинив малолітній ОСОБА_4 , який станом на 08 вересня 2018 року не досяг віку чотирнадцяти років. Після встановлення особи підпалювача, його батько - ОСОБА_3 запропонував добровільно повністю відшкодувати заподіяний збиток та написав власноручну розписку, згідно якої зобов`язався сплатити ОСОБА_2 кошти за спалений автомобіль у сумі 110000 грн до кінця 2018 року. Однак в подальшому відповідач почав ухилятись від виконання зобов`язання і до теперішнього часу не відшкодував заподіяну діями малолітнього сина ОСОБА_4 шкоду.

В зв`язку з протиправною поведінкою відповідача позивач ОСОБА_2 зазнав душевних страждань, чий йому було завдано моральну шкоду, яку останній оцінив в розмірі 20000 грн. Позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь майнову шкоду завдану малолітнім ОСОБА_4 в розмірі 110000 грн, а також судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 110000 грн у відшкодування матеріальної шкоди, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1100 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Федоров Ю.А. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, таким, що суперечить нормам процесуального та матеріального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначив, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували ту обставину, що син відповідача здійснив підпал належного їм автомобіля, тому відсутні підстави для стягнення з нього грошових коштів, як компенсацію за шкоду завдану неправомірними діями його сина. Вважає, що розписка, згідно якої ОСОБА_3 зобов`язався сплатити кошти за спалений автомобіль у сумі 110000 грн, не може враховуватись судом як доказ, оскільки була вчинена під виливом обману.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2024 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки RENAULT, модель MASTER, тип спеціалізований вантажний фургон малотоннажний -В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Відповідно до розписки, написаної ОСОБА_3 , останній зобов`язався сплатити ОСОБА_2 кошти за спалений його сином автомобіль Reno Master у сумі 110000 грн до кінця 2018 року.

08 вересня 2018 року слідчим СВ Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області лейтенантом поліції Хацьола В.В. складено протокол огляду місця події з доданою до нього ілюстративною таблицею.

09 вересня 2018 року у малолітнього ОСОБА_4 відібрано особисті пояснення щодо обставин події.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в розмірі 110000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок вчинення дій малолітньою особою ОСОБА_4 , відповідачем якого є його батько ОСОБА_3 , заподіяно майнову шкоду, яка в добровільному порядку відповідачем не відшкодована.

Відповідно до ст.6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Частиною ч.1 ст.1178 ЦК України визначено, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

Положеннями частини другої статті 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

У відповідності до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, для покладення відповідальності на заподіювача майнової шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина в заподіянні шкоди, тобто деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

За правилами статті 81 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що шкода, завдана малолітньою дитиною ОСОБА_4 , шляхом підпалу автомобіля Reno Master.

Вищезазначене підтверджується підтверджуються протоколом огляду місяця події від 08 вересня 2018 року та письмовими поясненнями малолітнього ОСОБА_4 .

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в результаті дій малолітнього сина відповідача позивачу ОСОБА_1 (власнику автомобіля) завдано матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Як вбачається з розписки, написаної ОСОБА_3 , останній зобов`язався сплатити ОСОБА_2 кошти за спалений його сином автомобіль Reno Master у сумі 110000 грн до кінця 2018 року.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 визнає, що його малолітній син ОСОБА_4 завдав ОСОБА_1 майнову шкоду.

Складання та підписання розписки, відповідачем ОСОБА_3 не оспорювалось. Доказів відшкодування шкоди відповідачем не було надано.

Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідач не надав суду доказів укладення розписки під впливом обману, або, що під час укладання її позивачі мали умисел на введення відповідача в оману щодо сплати коштів за спалений його сином автомобіль.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Федорова Юрія Андрійовича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30 травня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Міхасішин І.В.

Стадник І.М.