Справа № 161/9124/24 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М.
Провадження № 22-ц/802/659/24 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

27 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

вивчивши апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Оператора газорозподільної системи «Волиньгаз» про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И В:

У травня 2024 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Однак, апеляційна скарга не може бути прийнята до розгляду і підлягає поверненню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у ст. 61 цього Кодексу (ч. 2 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до частин 4, 6 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення ст. 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

При цьому, за змістом правил п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета.

У справі, що переглядається, предметом позову є вісім вимог немайнового характеру: 1) визнати порушеними права позивача, як споживача за п. 1, 2 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 19, ч. ч. 4 ст. 19, п. 4 ч. 5 ст. 19, п. 2, 4.5, 7.8 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень цивільного законодавства України щодо укладення договору розподілу природного газу та використання персональних даних позивача без його дозволу; 2) визнати незаконним використання Оператором ГРС персональних даних позивача без його дозволу на обробку у «заяві-приєднання» та в «акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін»; 3) визнати Типовий договір розподілу природного газу таким, що не укладений між позивачем та Оператором ГРС за відсутності підписаної позивачем «заяви-приєднання» та «акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін»; 4) визнати чинним, укладений між позивачем та Оператором ГРС Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, затв. Постановою КМУ від 05 липня 2006 року № 938; 5) визнати, що тариф на розподіл природного газу встановлений НКРЕКП для Оператора ГРС актом індивідуальної дії не є тарифом для населення (споживачів) та позивача; 6) визнати, що в оператора ГРС немає державної частки в статутному капіталі, а тому він протизаконно використовує місцеві (локальні) трубопроводи та не має права використовувати газорозподільні системи, власником яких є держава та місцева територіальна громада (жителі-платники податків), що зазначено в абз. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про ринок природного газу», що відповідає ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України; 7) визнати дії Оператора ГРС щодо нарахування позивачу плати за непідписаним Типовим договором розподілу природного газу, затв. Рішенням НКРЕКП у формі постанови від 30 вересня 2015 року № 2498 незаконними; 8) зобов`язати Оператора ГРС перерахувати позивачу плату за розподіл природного газу згідно умов чинного Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання, затв. Постановою КМУ від 05 липня 2006 року № 938.

Справа малозначною судом першої інстанції не визнавалась, а в силу закону вона такою не є.

Наведене цілком узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які викладені у його постановах від 27 грудня 2018 року у справі №589/3937/17, від 16 червня 2020 року у справі № 725/5441/19.

Також необхідно зазначити, що спір у даній справі виник не з трудових правовідносин.

У п. 18 розділу XІІІ «Перехідні положення» ЦПК України встановлено, що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням пп. 11 п. 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

Відповідно до пп. 11 п. 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України у редакції Закону України від 02 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України» представництво відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 та ст. 131-2 цієї Конституції здійснюється виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції з 1 січня 2019 року.

У ст. 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Таким чином, з 1 січня 2018 року представництво у суді апеляційної інстанції у справах, провадження у яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися адвокатами.

Позовна заява подана у травні 2024 року, справа не відноситься до категорії малозначних, тому представництво інтересів позивача ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції має здійснюватися адвокатом, або сторона може приймати участь особисто (самопредставництво).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст. 62 ЦПК України документами, що посвідчують повноваження адвоката як представника, можуть бути довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з частинами 3, 4 ст. 356 ЦПК України апеляційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи. До апеляційної скарги додаються довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо апеляційна скарга подана представником і ці документи раніше не подавалися.

Матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_2 , яким підписана апеляційна скарга та подана через систему Електронний суд, є адвокатом. Не підтверджує таких повноважень і додана ним до апеляційної скарги довіреність на представництво інтересів ОСОБА_1 .

В Єдиному реєстрі адвокатів України відомості про те, що ОСОБА_2 має статус адвоката відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.

Оскільки апеляційна скарга підписана ОСОБА_2 , відомості про статус якого, як адвоката у Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні, він не надав доказів на підтвердження того, що має статус адвоката, тому колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга подана особою, яка не має права її підписувати, у зв`язку з чим відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається особі, яка її подала.

Керуючись п. 1 ч. 5 ст. 357 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Оператора газорозподільної системи «Волиньгаз» про захист прав споживача - повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня її складення.

Головуючий-суддя

Судді: