Провадження № 2/686/687/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого судді Палінчака О.М.

при секретарі Цибульській Г.В.,

за участю представника відповідача

ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів,

встановив:

31 жовтня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів.

Позов обґрунтований тим, що 09.01.2020 року між позивачем та ОСОБА_7 був укладений Договір позики №023, відповідно до якого позикодавець передає позичальникові позику в сумі 60 000,00 доларів США, що станом на день укладення договору еквівалентно 1 458 000,00 гривень, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі, про що ОСОБА_7 09.01.2020 року власноручно була складена розписка.

06.02.2020між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 була укладена Додаткова угода №1 до договору позики №023 від 09.01.2020, про що відповідачем ОСОБА_7 06.02.2020 року було написано розписку.

Загалом по договору позики №023 від 09.01.2020 та додаткової угоди №1 від 06.02.2020 на дату складання розписки (06.02.2020р.) ОСОБА_7 отримав кошти в сумі 120 000 доларів США, кінцева дата повернення боргу - 09.01.2021.

07.02.2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки за договором позики №023 та додаткової угоди №1 від 06.02.2020 до договору позики №023 від 09.01.2020 на загальну суму 120 000,00 доларів США.

ОСОБА_7 направлялися вимоги про усунення порушення від 17.02.2021 та від 19.03.2021 року з проханням виконати свої грошові зобов`язання.

Також, 17.02.2021 ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4 з вимогою кредитора, відповідно до якої повідомив, що боржник ОСОБА_7 порушив свої зобов`язання, які взяв на себе відповідно до Договору позики №023 від 09.01.2020 та Додаткової угоди №1 від 06.02.2020. Аналогічна вимога направлялась ОСОБА_4 і 03.04.2021, однак вказаний лист був повернутий за відмовою адресата, що свідчить про недобросовісні дії ОСОБА_4 , зокрема підтвердження того, що відповідач достеменно знав про надіслання ОСОБА_2 відповідної вимоги.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 09 серпня 2022 року у справі №686/17191/21 позов задоволено частково, стягнуто солідарно із ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 120 000 доларів СІІІА, проценти від суми позики в розмірі 36 100,79 доларів СІМА, 3 % від простроченої суми в розмірі 1 844,38 доларів СІІІА та пеню в розмірі 10 000 доларів СІІІА; у рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , а саме: на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 520,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та на земельну ділянку площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, з кадастровим номером :01:006:0297 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250), які належать ОСОБА_6 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних електронних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета потеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2 558 948 грн за мотель та 1 815 406 грн за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 30.08.2023 у справі №686/17191/21 касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасовано та залишено в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року.

Позивачу стало відомо, що після настання терміну виконання зобов`язання за Договором позики №023 від 09.01.2020 (09 січня 2021 року) між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики №б/н від 28.01.2021, розмір основного зобов`язання 1 400 000,00 грн.

Після надіслання ОСОБА_4 вимоги про сплату заборгованості (17.02.2021), 01.03.2021 поручителем ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки №358 від 01.03.2021, посвідчений приватним нотаріусом, предметом якого є земельна ділянка :01:006:0298, площею 0.1447 га, та земельна ділянка :01:006:0299, площею 0.2391 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір іпотеки був укладений на виконання договору позики №б/н від 28.01.2021, розмір основного зобов`язання 1 400 000,00 грн., строк основного зобов`язання 01.03.2022. В подальшому, 14.07.2022 ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки №158 від 01.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом, було зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки.

Позивач вказує, що відповідачами були укладені фраудаторні правочини, які спрямовані на погіршення майнового стану боржника у зв`язку з наявністю кредиторських вимог ОСОБА_2 .

Так, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є особами, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на вказаний будинок зареєстроване за ОСОБА_5 .

Фактичні шлюбні відносини, зокрема, постійне спільне проживання та ведення спільного господарства підтверджують спільні фотографії у соціальних мережах, зокрема у «Facebook», особистими повідомленнями ОСОБА_4 в особистих переписках в соціальній мережі «Вайбер» про те, що ОСОБА_5 є цивільною дружиною ОСОБА_4 , з якою він проживає 19 років.

Отже, позивач вказує, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду позивача, оскільки укладення договору позики та договору іпотеки відбулося з метою уникнення сплати боргу та звернення стягнення кредитором ОСОБА_2 на майно ОСОБА_4 як солідарного боржника, з метою умисного погіршення свого майнового стану у зв`язку з наявністю кредиторської заборгованості ОСОБА_8 перед ОСОБА_2 , оскільки відповідні правочини відбулися одразу після настання строку виконання зобов`язання за Договором позики та надіслання вимоги про повернення ОСОБА_7 заборгованості та можливості стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_8 як солідарних боржників, а тому відповідні правочини мають бути визнанні недійсними у зв`язку з їх фраудаторністю.

Окрім того, у ОСОБА_4 відсутнє будь-яке інше нерухоме майно, крім земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0298, площею 0.1447 га та земельної ділянки :01:006:0299 площею 0,2391 га, яке може бути реалізоване в межах виконавчого провадження та на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості перед кредитором ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, А тому просить задовольнити заявлені позовні вимоги.

Ухвалою судді від 03 листопада 2023 року по справі відкрито провадження та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

05 грудня 2023 року від відповідача ОСОБА_5 надійшов до суду відзив на позовну заяву.

11 грудня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача ОСОБА_3

12 грудня 2023 року відповідач ОСОБА_4 подав до суду відзив на позов.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подала до суду заяву про проведення судового засідання без їх участі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_10 в судове засідання не з`явились. Представник відповідача ОСОБА_10 подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги заперечив у повному обсязі, і в їх задоволенні просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому судом порядку, причини неявки суду не повідомив, клопотань чи заяв до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, допитавши свідка ОСОБА_11 , суд вирішивши справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений договір позики №023 від 09.01.2020 року, а на підтвердження отримання коштів відповідно до даного договору позики, 09.01.2020 року ОСОБА_7 власноручно була складена розписка, за якою ОСОБА_7 під час написання розписки отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 60 000 доларів США та отримані кошти зобов`язується повернути в термін до 09.01.2021 року у готівковій формі в доларах СІІІА відповідно до умов договору позики (копія договору позики від 09.01.2020 року, копія розписки).

06.02.2020року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 була укладена Додаткова угода №1 до договору позики №023 від 09.01.2020 року, про що ОСОБА_7 06.02.2020 року власноручно була складена розписка (копія додаткової угоди та копія розписки).

7.2.2020року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки на забезпечення зобов`язання позичальника за договором позики (копія договору поруки від 07.02.2020 року).

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 09 серпня 2022 року у справі №686/17191/21 позов задоволено частково, стягнуто солідарно із ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 120 000 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 36 100,79 доларів США, 3 % від простроченої суми в розмірі 1 844,38 доларів СІІІА та пеню в розмірі 10 000 доларів СІІІА; у рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , а саме: на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 520,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та на земельну ділянку площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, з кадастровим номером :01:006:0297 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250), які належать ОСОБА_6 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета потеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2 558 948 грн за мотель та 1 815 406 грн. за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 30.08.2023 у справі №686/17191/21 касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Хмельницького апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасовано та залишено в силі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року.

Так, 28 січня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 1 400 000,00 грн. на строк до 01.03.2022 року (п.1, 3 договору позики).

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на виконання договору позики від 28.01.2021 року було укладено договір іпотеки №358 від 01.03.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г., предметом іпотеки якого є земельна ділянка :01:006:0298, площею 0.1447 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка :01:006:0299, площею 0.2391 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №351925597 від 26.10.2023 та №351903773 від 26.10.2023 року, - 14.07.2022 ОСОБА_5 на підставі договору іпотеки №158 від 01.03.2021 року зареєструвала право власності на земельну ділянку :01:006:0298, площею 0,1447 га, та земельну ділянку :01.006:0299, площею 0,2391 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно положень статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обмеження права власності можуть проявлятися в обмеженні права володіння, користування, розпорядження майном лише взаємним погодженням сторін у договорах про передачу майна у власність. Обмеження права власності слід розглядати через призму суб`єктивних прав інших уповноважених договором осіб. Характер цих обмежень залежить від виду договору про передання майна у власність. Ці обмеження зумовлюють поведінку власника щодо здійснення права власності на набуту річ. Крім дотримання вимог законодавства власник зобов`язаний вчинити певні дії, які передбачені відповідним договором про передання майна у власність, на користь іншої сторони договору або третіх осіб. Виконання зазначеного обов`язку обмежує його права власника. Але таке обмеження є проявом волевиявлення сторін договору. І може бути змінено, скасовано або визнано недійсним за правилами, встановленими зобов`язальним правом.

Коли на майно накладено заборону на його відчуження, то власник конкретного об`єкта нерухомого майна не може розпорядитися ним, оскільки не має одного з елементів права власності - розпорядження цим майном, або ж не може розпорядитися ним без дозволу певних осіб, які мають чітко визначені конкретні майнові вимоги, що можуть бути реалізовані.

Таким чином, відсутність державної реєстрації заборони відчуження земельних ділянок :01:006:0298 та :01:006:0299 свідчить про те, що права ОСОБА_6 та ОСОБА_5 під час укладення договору іпотеки не були жодним чином обмежені чи обтяжені.

Окрім того, на підтвердження використання земельних ділянок з кадастровими номерами :01:006:0298 та :01.006:0299, відповідач ОСОБА_5 долучила копію договору про спільну участь у будівництві об`єктів нерухомого майна, який укладений 01.06.2023 року між нею та ОСОБА_12 .

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України).

Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14, постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц.

У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд сформулював висновок щодо конструкції фраудаторного правочину (тобто правочину, який вчинений боржником на шкоду кредитору), яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана або афілійована юридична особа); ціну (ринкова/неринкова, наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-2 зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України в статтях 215 та 216 наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, позивач вказує, що 17.02.2021 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4 з вимогою кредитора, відповідно до якої повідомив, що боржник ОСОБА_7 порушив свої зобов`язання, які взяв на себе відповідно до Договору позики №023 від 09.01.2020 та Додаткової угоди №1 від 06.02.2020, для забезпечення виконання зобов`язань з яким ОСОБА_4 був укладений Договір поруки від 07.02.2020 та висунуто вимогу виконати вказані порушені зобов`язання у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги.

03.04.2021 року позивачем направлялась вимога відповідачу ОСОБА_4 (копія вимоги від 17.02.2021 року, копія вимоги від 03.04.2021 року, копії описів з вкладеннями).

А тому, позивач зазначає, що договір позики від 28 січня 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та договір іпотеки №358 від 01.03.2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є фраудаторними.

Так, позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а право власності на даний житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_5 .

Проте, як вбачається із копії договору найму житлового приміщення, укладеного 15.10.2018 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_13 уклали вказаний договір на умовах безоплатного користування вільного ізольованого житлового приміщення, придатного для постійного проживання в ньому за адресою: АДРЕСА_3 , строком на два роки.

В порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

А із копії договору найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , від 21.12.2021 року вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали даний договір строком на 11 місяців.

Окрім того, на підтвердження наявності фактичних шлюбних відносин між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 позивачем надано до суду інформацію із соціальної мережі «Facebook» та повідомлення із месенджера «Viber».

Проте, посилання позивача на зазначені електронні докази (письмове листування в месенджері та в соціальній мережі) є необґрунтованими і відхиляються, оскільки вказані докази не є належними та допустимими в розумінні ст. 5, частин 1, 2 ст.6 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг" за відсутності електронного цифрового підпису уповноваженої особи.

Дані висновки зроблені у Постановах ВС від 27.11.2019 року у справі № 667/266/15-ц (провадження № 61-23991св18), від 19.01.2022 року № 202/2965/21.

Разом з цим, представником позивача не доведений той факт, що на момент укладання договору позики, відповідач ОСОБА_5 знала про наявність рішення суду по справі № 686/17191/21.

Окрім того, представник позивача зазначає у відповіді на відзив, що звернення стягнення на нерухоме майно відповідно до рішення суду від 09.08.2022 року по справі № 686/17191/21 не погашає фактичної заборгованості відповідача ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 і дане рішення суду не звільняє боржника, який його не виконав, від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, а також те, що в межах виконавчого провадження нерухоме майно, на яке звернуто стягнення не реалізовано.

Однак, як вбачається із матеріалів справи договір позики, який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був забезпечений договором поруки і відповідно до рішенням суду від 09 серпня 2022 року у справі №686/17191/21 у рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , а саме: на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 1 520,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) та на земельну ділянку площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, з кадастровим номером :01:006:0297 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250), які належать ОСОБА_6 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета потеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2 558 948 грн. за мотель та 1 815 406 грн за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, позивачем вказано, що прилюдні торги щодо реалізації нерухомого майна не відбулись, виконавчий лист по справі № 686/17191/21 повернуто стягувачу (копія постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 07.08.2023 року в межах виконавчого провадження №70569830).

Проте, позивач ОСОБА_2 скористався своїм правом на задоволення свої вимог за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (копія рішення суду по справі № 686/17191/21).

Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи, що сукупність наведених позивачем обставин не доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду його правам, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на припущеннях позивача.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 20 травня 2024 року.

Суддя: О.М. Палінчак