Провадження № 2/712/13/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі КАПЛЯ А.С.

з участю адвоката КУЧЕР Ю.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом0 сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) про поділ майна, що об`єктом спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна, що об`єктом спільної сумісної власності, посилаючись на те, що 17 травня 2013 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2017 року розірвано.

За час спільного проживання за спільні кошти в спільну сумісну власність сторони набули квартиру АДРЕСА_3 . Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності від 01.08.2019 року ринкова вартість квартири становить 850 700 грн.

Вказує, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені. Шлюбного договору між ними укладено не було.

Домовленості про добровільний поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто.

У зв`язку з цим просить визнати квартиру АДРЕСА_3 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати за ним право власності на частину вказаної квартири.

Ухвалою від 29 серпня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

23 січня 2020 року позивачем подано клопотання про зупинення провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням по справі 712/15639/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Добробудплюс» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 13 лютого 2020 року клопотання позивача задоволено, провадження по справі зупинено.

09 серпня 2022 року позивачем подано заяву про відновлення провадження по справі, а також заяву про збільшення позовних вимог, по яких просив визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_3 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості частини вказаної квартири в розмірі 731 500 грн. Право спільної часткової власності припинити. Судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 19 серпня 2022 року провадження по справі поновлено.

07 грудня 2022 року відповідачем подано заперечення щодо прийняття заяви про збільшення позовних вимог.

02 січня 2023 року позивачем подано додаткові письмові пояснення щодо позову та клопотання про поновлення строку на подання заяви про збільшення позовних вимог.

10 березня 2023 року відповідачем подано клопотання про зупинення провадження по справі у зв`язку з перебуванням відповідача у складі Збройних Сил України.

06 липня 2023 року провадження по справі зупинено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 липня 2023 року про зупинення провадження по справі скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судовому засіданні адвокат позивача ОСОБА_8 збільшені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні первісні позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на частину спірної квартири не заперечувала, про збільшених позовних вимог заперечувала та просила у їх задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши думку адвоката, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факт та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та сімейного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що з 17 травня 2013 року по 26 жовтня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з відповідачкою.

За час шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_3 , яка згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 травня 2014 року на праві спільної сумісної власності зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Спірна квартира розташована на 9-му поверсі 17-ти поверхового будинку та складається з 1-ї кімнати житловою площею 19,8 кв.м., кухні площею 12,6 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 5,0 кв.м., кухня-ніша площею 5,0 кв.м., загальна площа квартири 44,5 кв.м.

Позивач в обгрнутування своїх позовних вимог вказав, що розподіл квартири на дві ізольовані квартири, відповідно до вимог будівельних норм, без втрати квартирою цільового призначення, є технічно неможливим. Подальше спільне користування квартирою також неможливе. Тому позивач вважає за доцільне припинити його право власності на спірну квартиру шляхом стягнення на його користь з відповідача грошової компенсації вартості частини вказаної квартири. Розмір компенсації, яка має бути стягнути з відповідача, позивач визначив в розмірі 731 500 грн., посилаючись на Консультацію № 322/22 щодо ймовірної вартості об`єктів нерухомості від 04 серпня 2022 року, за якою ринкова вартість квартири складає 1 463 000 грн. (а.с. 93-94).

Відповідач проти такого розподілу заперечує та просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем ОСОБА_3 право власності на частину спірної квартири. Проти стягнення компенсації за частину спільного майна заперечувала, посилаючись на відсутність коштів.

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних та наданих в судовому засіданні сторонами пояснень та доказів, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК).

Таким чином, спірне майно було набуте сторонами у шлюбі за спільні кошти і, виходячи зі ст.60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 69 СК України дає подружжю право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільнім сумісній власності, може бути поділене між співвласниками. У разі поділу вважається, що частки співвласників є рівними. У разі поділу майна право спільної сумісної власності припиняється.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділу частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу) або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц.

В даному випадку, відповідач не погоджується на сплату грошової компенсації за частку в майні, що є у спільній сумісній власності з позивачем, а просить поділити майно шляхом визнання права власності за сторонами по частині.

Крім того, суд також звертає увагу на наступне.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Так, позивачем до суду не подано належного висновку експерта про вартість нерухомого майна на момент розгляду даної справи з оглядом даного майна, що є необхідною умовою для об`єктивного встановлення його вартості.

Надану позивачем до суду Консультацію щодо ймовірної вартості об`єктів нерухомості не можна вважати належним та допустимим доказом згідно ст. 76-81 ЦПК України, який б підтверджував дійсну ринкову вартість спірного майна.

Тому суд вважає, що дане майно підлягає поділу між сторонами з визначенням права власності по частині з припиненням права спільної сумісної власності подружжя на таке майно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, шляхом визнання за позивачем право власності на частину квартири АДРЕСА_3 , визнання за відповідачем права власності на частину квартири АДРЕСА_3 ; право спільної сумісної власності подружжя на квартиру припинити. В решті позовних вимог відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при пред`явленні первісних позовних вимог (які фактично задоволені судом) сплачений судовий збір у розмірі 5 763 грн., в зв`язку з чим з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню витрати на сплату судового збору.

Керуючись ст.ст.12,13,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 355, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 65, 70 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_11 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_12 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .

Право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 - припинити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_13 судовий збір в сумі 5 763 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст судового рішення складено 27 травня 2024 року.