ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/919/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/447/20 Категорія: 304090000 Баранов О.І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 15 березня 2024 року (повний текст складено 20.03.2024) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву від 30.08.2013 року, відповідно до виявленого бажання відповідачу було встановлено кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому змінювався. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку.

У зв`язку з порушенням відповідачем умов даного договору, станом на 30.09.2020 року за ним утворилась заборгованість у сумі 426309,76 грн., а саме 3307,83 грн. заборгованість за тілом кредиту; 421701,93 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

На підставі викладеного та з урахуванням зменшених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 11717,24 грн. (3307,83 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 3307,83 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8409,41 грн. - заборгованість за простроченими відсотками) та судові витрати.

Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 15 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30.08.2013 року у розмірі 3307,83 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що в анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 30.08.2013 року процентна ставка за користування кредитом, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін не зазначені. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, крім розрахунку заборгованості за договором, посилається на витяг з Тарифів банку, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини кредитного договору.

При цьому, з долученої до матеріалів справи роздруківки витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можливо встановити, що саме цей витяг з Умов та правил розумів відповідач, ознайомився та погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив вказані умови.

Доданий позивачем до позовної заяви витяг з Тарифів банку обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису відповідача.

Таким чином, витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил, на які посилається позивач, не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 30.08.2013 року шляхом підписання відповідачем анкети-заяви.

Щодо застосування строку позовної давності, судом зазначено наступне.

Відповідно до довідок про видачу кредитних карт (а.с. 14,15) відповідачу ОСОБА_1 30.08.2013 року відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку НОМЕР_1 зі строком дії до 07.2017 року.

Відповідно до відмітки поштового відділення на конверті рекомендованого поштового відправлення за № 357966 (а.с. 63), позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 04.06.2020 року, тобто в межах встановленого законом строку позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій вказує, що рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить його скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банк при подачі позову приховав факт списання коштів у рахунок погашення тіла кредиту у розмірі 3307 грн., які були перераховані відповідачу по виконавчому провадженню.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.08.2013 року ОСОБА_1 заповнив та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 16), отримавши, як зазначено у позовній заяві, кредит у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок.

В анкеті-заяві зазначено, що підписанням цієї анкети-заяви відповідач відповідно до ст. 634 Цивільного кодексу України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом з пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого отримав шляхом самостійного роздрукування.

При цьому, тип картки, яку бажає оформити клієнт після ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, бажаний кредитний ліміт у анкеті-заяві не зазначені.

Згідно з наданим позивачем розрахунком (а.с. 94-97) заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 30.09.2020 року становить 426309,76 грн., з яких: 3307,83 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 421701,93 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 1300 грн. заборгованість за пенею.

Враховуючи, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості за кредитом, позивач вважав можливим стягнути з відповідача частину заборгованості за кредитним договором від 30.08.2013 року в сумі 139164,38 грн., яка складається з: 3307,83 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 135856,55 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 30.08.2013 року по 30.10.2018 року.

В подальшому, позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог (а.с. 93) про стягнення заборгованості за кредитним договором до суми 11717,24 грн. (3307,83 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 3307,83 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8409,41 грн. - заборгованість за простроченими відсотками) та надано відповідний розрахунок, станом на 07.02.2021 року (а.с. 98).

Згідно виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувався кредитною карткою до 11.03.2014 року.

Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» про видані картки ОСОБА_1 , то з неї вбачається, що відповідачем отримано 30.08.2013 року картку № НОМЕР_1 зі строком дії до 07/17.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Установивши обставини підписання ОСОБА_1 заяви від 30 серпня 2013 року, отримання ним кредитної картки № НОМЕР_1 та грошових коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, суд дійшов обґрунтованих висновків про виникнення між сторонами кредитних відносин та відповідно виникнення у позичальника обов`язку повернути отриманий кредит.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зробила такий висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного висновку, колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме з доданими до позовної заяви Витягом з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» та тарифами банку, відповідач ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до саме цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку та тарифів банку.

А тому позовні вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом, колегія суддів вважає необґрунтованими та не доведеними банком.

Вимог про стягнення відсотків за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України банк не пред`явив, а тому підстав для їх стягнення колегія суддів не вбачає.

Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 295/2384/18.

Щодо заборгованості по тілу кредиту, то колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги банку у даній частині також підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступні встановлені обставини у справі.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи (а. с. 10-13), може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Отже, виписка по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами є підтвердженням чи користувався відповідач кредитними коштами (чи отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купував товари та чи перерахував кошти на інші рахунки), якщо користувався, то в якому розмірі, чи здійснював повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснював, то в якому розмірі, та чи не перевищує сума повернутих відповідачем кредитних коштів суму отриманого ним кредиту.

Дослідивши надану банком виписку, колегія суддів звертає увагу, що в ній міститься інформація про рух коштів, починаючи з 30.08.2013 року.

Отже, з виписки видно, що відповідач користувався наданими банком коштами, а саме отримував готівку у банкоматі. Останній раз відповідач здійснював зняття коштів з рахунку 11.03.2014 року.

В той же час з даної виписки видно, що ОСОБА_1 здійснював і погашення заборгованості.

Відповідно до здійснених судом розрахунків з урахуванням відсутності згоди сторін з приводу визначення розміру відсотків та комісій, ОСОБА_1 було використано кредитних коштів за період з 30.08.2013 року по 29.02.2020 року на загальну суму 4115,00 грн. та здійснено погашень заборгованості на загальну суму 11378,55 грн., що перевищує тіло кредиту.

З огляду на вказане, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 30.08.2013 року відсутня.

Згідно із частинами 1, 3, 4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Щодо застосування строків позовної давності, то колегія суддів враховує наступне.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 дійшов висновку про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Отже, позивач звертаючись до суду із указаним позовом у червні 2020 року строк позовної давності не пропущений, оскільки строк дії картки установлено до 07/17.

Однак, колегія суддів враховує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Отже, за результатами розгляду справи колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки відповідач був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з банку на користь держави підлягає стягненню на користь держави у розмірі 3153 грн.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 15 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави витрати зі сплати судового збору у розмірі 3153,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді