Провадження 2/127/1466/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Остапенко І.В.,

адвоката позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову - ОСОБА_1 ,

адвоката відповідачки по первісному позову/позивачки по зустрічному позову - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Тетева-Родюк Ірина Олександрівна, діючи в інтересах ОСОБА_3 , з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 11.08.2006 між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, який рішенням суду від 03.03.2021 було розірвано. За час шлюбу подружжям у спільну сумісну власність було набуто наступне нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 . Добровільної згоди на поділ майна між подружжям досягнуто не було.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за позивачем та відповідачкою права власності за кожним з них на частку квартири АДРЕСА_1 . Також позивач просив стягнути із відповідачки на його користь понесені ним судові витрати.

Ухвалою суду від 05.04.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою запропоновано відповідачу надати суду відзив та докази у строк, встановлений судом, а також роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

Із матеріалів справи вбачається, що вищевказане судове рішення із позовною заявою та доданими до неї документами, було одержане адвокатом відповідачки 18.04.2024, що підтверджується довідками про доставку електронних документів до електронного кабінету. (а.с. 50-51)

У строк, визначений ухвалою суду від 05.04.2024, від відповідачки відзив на позов не надійшов. Водночас, 22.04.2024, у строк встановлений вищевказаним судовим рішенням, від адвоката відповідачки на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява, яка мотивована наступним.

ОСОБА_4 не заперечую той факт, що вона дійсно перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11.08.2006 по 03.03.2021, який був розірваний рішенням суду за його ініціативою. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До вступу в шлюб з ОСОБА_3 , а саме 28.02.2006, позивачкою за її особисті кошти була придбана квартира АДРЕСА_2 . В подальшому згадана квартира була продана позивачкою 20.10.2010 і за отримані від її продажу кошти, вже під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3 , 09.04.2011 вона придбала іншу квартиру, яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_3 . 12.11.2014 дана квартира була продана позивачкою і за отримані від її продажу кошти в 2015 році вона придбала спірну квартиру АДРЕСА_1 . Позивачка по зустрічному позову вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними і необґрунтованими, оскільки спірна квартира, як і всі попередні, була придбана за її особисті кошти, а тому право спільної сумісної власності на неї не виникло, і дана квартира відповідно до ст. 57 СК України є виключно її особистою приватною власністю. Крім того позивачка по зустрічному позову зазначила, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей. ОСОБА_3 в утриманні і вихованні дітей участі не приймає, так само як і в додаткових витратах, з дітьми не спілкується і їх долею не цікавиться. Їх син ОСОБА_7 , 2009 року народження, хворіє на важку вроджену хворобу печінки і травлення, у зв`язку із чим потребує постійного і дорогого лікування. В 2022 році в ОСОБА_7 була видалена його печінка і трансплантована 1/3 частина печінки матері як донора. На лікування та утримання дітей позивачка постійно вимушена витрачати значні кошти, і в цих витратах ОСОБА_3 будь-якої участі не приймає та категорично відмовляється це робити. На думку позивачки по зустрічному позову, вказані обставини є додатковою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Так, позивачка по зустрічному позову просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Також позивачка просила стягнути із відповідача по зустрічному позову на її користь понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 18.07.2024 прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, об`єднавши їх в одне провадження, а також запропоновано відповідачу по зустрічному позову надати суду відзив на позовну заяву та докази у строк, встановлений судом, роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

27.07.2024 (одержано судом 29.07.2024), у строк встановлений вищевказаним судовим рішенням, від адвоката відповідача по зустрічному позову на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву із викладеними у ньому запереченнями проти позову. Адвокат відповідача по зустрічному позову вважає, що позивачкою не доведено належними доказами, що спірна квартира придбана за її особисті кошти. Натомість відповідач по зустрічному позову стверджує, що купівля квартири під номером АДРЕСА_1 відбувалась саме за рахунок спільних коштів подружжя. Також адвокат відповідача по зустрічному позову зауважила, що твердження позивачки про те, що після розірвання шлюбу на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, є неправдивими і спростовуються платіжними інструкціями, які підтверджують належне утримання дітей їх батьком. Крім того ОСОБА_3 також сплачує аліменти. Незгода позивачки з розміром стягуваних аліментів та надання неправдивих відомостей щодо утримання дітей, на думку адвоката відповідача по зустрічному позову, не стосуються предмету вказаного спору щодо поділу спільного майна подружжя та не може впливати на поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою суду від 22.08.2024 задоволено клопотання адвоката позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову про витребування доказів та клопотання адвоката відповідачки по первісному позову/позивачки по зустрічному позову про прийняття до розгляду доказів; запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом, роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин.

27.08.2024, у строк визначений ухвалою суду від 22.08.2024, від адвоката позивачки по зустрічному позову на адресу суду надійшла відповідь на відзив по зустрічному позову із викладеними у ній поясненнями, міркуваннями і аргументами щодо наведених відповідачем по зустрічному позову у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення.

29.08.2024, у строк визначений ухвалою суду від 22.08.2024, від адвоката відповідача по зустрічному позову надійшли заперечення у відповідь на відзив по зустрічному позову із викладеними у них поясненнями, міркуваннями і аргументами щодо наведених адвокатом позивачки по зустрічному позову у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх відхилення.

04.09.2024 та 12.09.2024 на адресу суду надійшли витребувані ухвалою суду від 22.08.2024 докази по справі.

Ухвалою суду від 08.10.2024 підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні адвокат позивача по первісному позову та адвокат позивачки по зустрічному позову підтримали свої позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві та зустрічній позовній заяві, відповідно, та просили їх задовольнити.

Адвокат відповідачки по первісному позову та адвокат відповідача по зустрічному позову заперечували щодо задоволення позовних вимог, аргументуючи мотивами, викладеними у зустрічній позовній заяві та у відзиві на зустрічний позов, відповідно.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2021 у справі № 127/28997/20, яке набрало законної сили 03.04.2021, зареєстрований 11.08.2006 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, що також підтверджується відомостями з ЄДРСР. (а.с. 15-16)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.01.2024, на підставі виданого 31.08.2015 свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 було зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 ; відомості щодо заборони відчуження даного об`єкта нерухомого майна та перебування його в іпотеці у відповідних реєстрах відсутні. (а.с. 17-18, 61)

Позивач по первісному позову вважає, що вищевказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Водночас відповідачка по первісному позову/позивачка по зустрічному позову вважає спірне нерухоме майно своєю особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалах від 05.04.2024 та від 18.07.2024 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи нижченаведене, прийшов до переконання в тому, що первісний позов та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню.

В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2006, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2021 у справі № 127/28997/20, було розірвано (а.с. 15-16); від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей синів ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 137, 141), які проживають із матір`ю. За час перебування у шлюбі було набуто нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 .

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Оскільки сторони звернулись до суду з даними позовами, відповідно подружжя не досягло згоди про порядок поділу майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тлумачення ст. 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вищевказана позиція узгоджується із позиціями, висловленими Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та Верховним Судом в постановах від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 405/2391/15-ц, від 22.02.2021 у справі № 264/2232/19.

Так, відповідачка по первісному позову/позивачка по зустрічному позову на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно послалась на використання нею особистих грошових коштів на придбання квартири АДРЕСА_1 , набутих нею з продажу особистої приватної власності квартири АДРЕСА_4 , придбаної нею за особисті грошові кошти, набуті від продажу особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2 .

В ході розгляду справи судом встановлено, що 28.02.2006, тобто до укладення шлюбу із ОСОБА_3 , відповідачка по первісному позову/позивачка по зустрічному позову придбала у власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. і зареєстрованим в реєстрі за № 1345. (а.с. 132-133)

20.10.2010, тобто вже під час перебування у шлюбі із позивачем по первісному позову/відповідачем по зустрічному позову, відповідачка по первісному позову/позивачка по зустрічному позову продала вищевказану квартиру за 199 500, 00 гривень, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. і зареєстрованим в реєстрі за № 1736. (а.с. 128-131)

09.04.2011 ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , який було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. і зареєстровано в реєстрі за № 511. Вартість об`єкта нерухомого майна становить 54 687, 00 гривень. (а.с. 124-127)

12.11.2014 відповідачка по первісному позову/позивачка по зустрічному позову продала вищевказану квартиру за 245 650, 00 гривень, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. і зареєстрованим в реєстрі за № 2010. (а.с. 135-136)

Щодо доводів адвоката відповідача по зустрічному позову про те, що письмова згода ОСОБА_3 на укладення ОСОБА_4 договорів купівлі-продажу від 09.04.2011 та від 12.11.2014 є доказом того, що квартира АДРЕСА_4 була спільною сумісною власністю подружжя, то суд виходить з наступного. (а.с. 211, 214)

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

За встановлених судом обставин у даній справі суд вважає, що така згода не є достатнім доказом того, що об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_4 належала подружжю на праві спільної сумісної власності.

Так, судом прийнято до уваги, що у відповідності до норм чинного на час укладення вищевказаних правочинів законодавства України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Таким чином, згода іншого з подружжя на розпорядження майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. При цьому, надання згоди одним із подружжя на укладення договору щодо розпорядження майном не є достатньою підставою вважати майно спільною сумісною власністю подружжя, як і відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками:

1)час набуття майна;

2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя може виключатися в разі набуття такого майна за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Доказів того, що квартира АДРЕСА_4 була придбана за інші кошти, ніж виручені від продажу квартири АДРЕСА_2 , зважаючи на доводи учасників справи, матеріали справи не містять. Крім того, і вартість придбаної квартири, і час її набуття через п`ять місяців від продажу попередньої власності ОСОБА_4 , який суд вважає прийнятним, зважаючи на купівлю цінного майна, вказують на те, що дане нерухоме майно було набуте за кошти, виручені від продажу квартири АДРЕСА_2 .

Тому, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідачка по первісному позову/позивачка по зустрічному позову за грошові кошти, одержані від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2 , придбала квартиру АДРЕСА_4 , яку в подальшому продала. Відповідно грошові кошти, одержані від продажу квартири АДРЕСА_4 , є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Одержані від продажу даної квартири 12.11.2014 грошові кошти відповідачка по первісному позову/позивачка по зустрічному позову одразу ж вклала у будівництво спірної квартири.

Так, 29.11.2014 відповідачка по первісному позову/позивачка по зустрічному позову уклала договір № 62/1 про сплату внесків у ЖБК «Новобудова» з метою фінансування будівництва квартири у будинку АДРЕСА_5 , зобов`язавшись сплатити пайові внески в порядку, визначеному додатком № 1 до цього договору. (а.с. 181, 183)

Як вбачається з довідки № 54, виданої 09.02.2015 головою ЖБК «Новобудова», ОСОБА_4 на виконання умов вищевказаного договору було повністю сплачено пайовий внесок у розмірі 491 226, 00 гривень. (а.с. 181)

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

У статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в ч. 1 ст. 182 та ч. 2 ст. 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Договір № 62/1 про сплату внесків у ЖБК «Новобудова» від 29.11.2014 укладено його сторонами з певною економічною метою, якої вони мають досягти внаслідок його виконання, дотримуючись принципу добросовісності, розумності і справедливості, визначеного у ст.ст. 3, 509 ЦК України. І такою метою є отримання покупцем у власність об`єкта нерухомості.

Так, після завершення будівництва та здачі будинку АДРЕСА_5 в експлуатацію, було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_6 у цьому будинку. Внаслідок чого 31.08.2015 ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. (а.с. 61)

Враховуючи вищевказане, судом прийнято до уваги, що визначальним, у даному випадку, є не дата державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, а момент набуття майнових прав і час здійснення пайових внесків. З матеріалів справи вбачається, що пайові внески ОСОБА_4 здійснювала у відповідності до порядку розрахунків, визначеному у додатку № 1 до договору № 62/1 про сплату внесків у ЖБК «Новобудова» від 29.11.2014, що підтверджується відповідними квитанціями, наявними в матеріалах справи. (а.с. 173 187)

Судом встановлено, що і набуття майнових прав, і право власності на спірний об`єкт нерухомого майна відбулось в період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі. Однак, як вже встановлено судом вище, отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 грошові кошти в сумі 245 650, 00 гривень, які є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , остання й використала для здійснення пайових внесків на виконання умов договору № 62/1 про сплату внесків у ЖБК «Новобудова» від 29.11.2014. Таким чином з 491 226, 00 гривень пайового внеску, 245 650, 00 гривень, що становлять частку цього пайового внеску, є особистою приватною власністю ОСОБА_4 . Доказів того, що решта пайового внеску, тобто інша його частина, здійснена за рахунок особистих грошових коштів ОСОБА_3 або ж ОСОБА_4 , матеріали справи не містять. Доводи адвоката Петінової А.В. про те, що неповнолітні діти проживають із матір`ю, перебувають на її повному утриманні, важко хворіють та потребують додаткових значних витрат для лікування, виховання й розвитку, не є підставою для визнання за нею права особистої приватної власності на спірне майно. Однак, можуть бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності. Тому суд дійшов висновку, що частка спірного нерухомого майна набута ОСОБА_4 за час шлюбу за кошти, що належали їй особисто, а інша частка цього майна набута подружжям за кошти, що належали їм на праві спільної сумісної власності, з метою використання в інтересах сім`ї.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що частка квартири АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , а інша частка цієї квартири - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка й підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя.

Так, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК України).

Проживання дітей з одним із подружжя само по собі не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти.

Твердження адвоката відповідачки по первісному позову/позивачки по зустрічному позову про те, що ОСОБА_3 не приймає участі в утриманні дітей, не заслуговують на увагу, адже спростовуються наявними у справі належними доказами. (а.с. 154-166) У відповідності до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, за рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати.

Як встановлено в ході розгляду справи, Вінницьким міським судом Вінницької області 07.12.2023 у справі № 127/29703/23 ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3 , щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 25.09.2023 і до досягнення дітьми повноліття. Дане судове рішення набрало законної сили 12.01.2024, що підтверджується відомостями з ЄДРСР, доступ до якого є публічним. З АСВП, доступ до якої також є публічним, вбачається перебування даного судового рішення на виконанні

у Другому ВДВС у м. Вінниці ЦМУМЮ (м. Київ).

Доказів того, що ОСОБА_3 має заборгованість зі сплати аліментів суду не надано.

Судом не встановлено неналежне виконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків та неналежне матеріальне забезпечення дітей.

Доказів того, що ОСОБА_4 одноособово виконує батьківські обов`язки, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із батьком дітей ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

Приймаючи до уваги посилання ОСОБА_4 на недостатність аліментів, враховуючи те, що неповнолітній ОСОБА_9 потребує дороговартісного лікування у зв`язку із хворобою, суд зауважує, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом, зокрема, збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України (ст. 192 СК України); згідно із ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Таким чином, за наявності вищевказаних обставин ОСОБА_4 не позбавлена права ініціювати звернення до суду із позовом про збільшення розміру аліментів або отримання відшкодування додаткових витрат на дитину/дітей.

Як повідомила в ході розгляду справи ОСОБА_4 , вона не зверталась до суду в порядку ст. 185 чи ст. 192 СК України.

Суд вважає, що лише в разі, коли після використання усіх передбаченим чинним законодавством України засобів правового захисту на отримання достатнього розміру аліментів, зокрема додаткових витрат на дитину/дітей, такий розмір аліментів є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини/дітей, дана обставина може використовуватись як підстава для відступу від засади рівності часток подружжя.

Судом не встановлено, що розмір аліментів, який ОСОБА_4 одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей.

Обов`язок щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ч. 2 і ч. 3 ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні.

Відповідачкою по первісному позову/позивачкою по зустрічному позову не доведено належними, допустимими й достатніми доказами наявність передбачених ч. 2 і ч. 3 ст. 70 СК України підстав для відступу від засади рівності часток подружжя. Такі підстави й не встановлено судом.

Таким чином суд прийшов до висновку про відсутність передбачених ч. 2 і ч. 3 ст. 70 СК України підстав для відступу від засади рівності часток подружжя та збільшення частки ОСОБА_4 у спільній сумісній власності.

Судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не було досягнуто, обставини для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності відсутні.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільній сумісній власності - частки квартири АДРЕСА_1 , є рівними по і, відповідно, становлять по частці цієї квартири.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав як позивача по первісному позову, так і позивачки по зустрічному позову шляхом визнання в порядку поділу майна права власності на частки за ОСОБА_4 та частку за ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог, як первісних, так і зустрічних, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позовів, як первісного, так і зустрічного, в повному обсязі.

Згідно із ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем по первісному позову при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 12 350, 00 гривень за подання позову, що підтверджується квитанцією від 03.04.2024. (а.с. 36)

Водночас, судом встановлено недоплату судового збору в сумі 2 790, 00 гривень.

Так, у відповідності до Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 211, 20 гривень) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15 140, 00 гривень).

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про визнання права власності визначається вартістю майна. Як вбачається із змісту первісних позовних вимог, позивач заявив вимоги про поділ майна шляхом визнання права власності за кожним із подружжя по частці. Відповідно, предметом спору є право власності на весь об`єкт нерухомого майна, вартість якого, як вбачається з матеріалів справи, становить 2 470 000, 00 гривень, що й є ціною позову.

Таким чином, при зверненні до суду позивач по первісному позову мав би сплатити 15 140, 00 гривень судового збору. Водночас, встановлений факт недоплати судового збору не перешкоджає вирішенню питання про стягнення недоплаченої суми судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України.

Крім того, судом встановлено сплату позивачкою по зустрічному позову при зверненні до суду судового збору в сумі 15 140, 00 гривень за подання зустрічного позову, що підтверджується квитанцією від 03.07.2024. (а.с. 122)

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи вищевикладене, з відповідачки по первісному позову на користь позивача по первісному позову підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 780, 00 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог (50 %), з урахуванням того, що з позивача по первісному позову в дохід держави підлягав би стягненню недоплачений судовий збір в сумі 1 395, 00 гривень (50 % від 2 790, 00 гривень), який за даних обставин, суд залишає за ОСОБА_3 , як і решту судового збору.

Також, враховуючи вищевикладене, з відповідача по зустрічному позову на користь позивачки по зустрічному позову підлягає стягненню судовий збір в сумі 7 570, 00 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог (50 %), а решту судового збору слід залишити за ОСОБА_4 .

У відповідності до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд прийшов до висновку про звільнення ОСОБА_4 від обов`язку сплачувати ОСОБА_3 судовий збір в сумі 4 780, 00 гривень, у зв`язку із чим остаточно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню різниця судових витрат, що становить 2 790, 00 гривень судового збору, а решта судового збору по 7 570, 00 гривень залишається за кожною із сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судом встановлено, що 25.09.2023 ОСОБА_4 та адвокатом Стьобою Ю.М. було укладено договір про надання правової допомоги б/н, на підставі якого було видано ордер. (а.с. 49)

Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, ОСОБА_2 є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 326, виданого 19.12.2003.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Стороною відповідачки по первісному позову/позивачки по зустрічному позову суду не надано договір про надання правової допомоги, детальний опис робіт (наданих послуг) тощо. Судом прийнято до уваги, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Водночас, судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

На виконання умов договору про надання правової допомоги б/н від 25.09.2023 відповідачкою по первісному позову/позивачкою по зустрічному позову було сплачено адвокату гонорар в сумі 30 000, 00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 25.09.2023. (а.с. 118)

За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Матеріали справи не містять клопотання позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову та/або його адвоката про зменшення витрат відповідачки по первісному позову/позивачки по зустрічному позову на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат, з урахуванням наведених обставин, відсутні.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, або ж у задоволенні позовних вимог до сторони, яка користувалася послугами адвоката, відмовлено, а також, що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

Надання адвокатських послуг Петіновій А.В. підтверджується матеріалами справи. Судом прийнято до уваги, що беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації і захисту прав та інтересів клієнта.

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом відповідачки по первісному позову/позивачки по зустрічному позову на участь у судових засіданнях було витрачено загалом 5 год. 51 хв. (01.07.2024 з 14 год. 17 хв. до 14 год. 47 хв. 30 хв.; 18.07.2024 з 14 год. 38 хв. до 14 год. 55 хв. 17 хв.; 22.08.2024 з 10 год. 05 хв. до 10 год. 58 хв. 53 хв.; 08.10.2024 з 10 год. 28 хв. до 10 год. 47 хв. 19 хв.; 05.11.2024 з 14 год. 40 хв. до 16 год. 01 хв. 1 год. 21 хв.; 25.11.2024 з 11 год. 42 хв. до 14 год. 13 хв. 2 год. 31 хв.). При цьому судом враховано, що участь у судових засіданнях являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до кожного з цих засідань, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередню участь у судових засіданнях.

Суд прийшов до висновку, що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000, 00 гривень, є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на її складність. Крім того, оцінка дій адвоката Петінової А.В. вказує на їх невідповідність критеріям обґрунтованості, розумності та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, не потребували вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є занадто значними. Також судом враховано поведінку сторін під час розгляду справи, дії сторін щодо досудового врегулювання спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, фінансовий стан обох сторін; сума витрат на професійну правничу допомогу, заявлених відповідачкою по первісному позову/позивачкою по зустрічному позову в попередньому (орієнтованому) розрахунку відповідає заявленій до відшкодування.

При цьому суд звертає увагу учасників справи на те, що суд не втручається у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару, а лише виконує свій обов`язок щодо розподілу судових витрат.

Зважаючи на викладене вище та приймаючи до уваги те, що вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у заявленій відповідачкою по первісному позову/позивачкою по зустрічному позову сумі (30 000, 00 гривень) буде суперечити принципу розподілу таких витрат, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який є співмірним у відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, становить 20 000, 00 гривень, який і підлягає розподілу між сторонами.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з позивача по первісному позову/відповідача по зустрічному позову на корить відповідачки по первісному позову/позивачки по зустрічному позову підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000, 00 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (50 %). Решту витрат на професійну правничу допомогу слід залишити за відповідачкою по первісному позову/позивачкою по зустрічному позову.

Щодо понесених позивачем по первісному позову/відповідачем по зустрічному позову інших судових витрат, то його адвокат в судовому засіданні заявила про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем по первісному позову/відповідачем по зустрічному позову судових витрат на професійну правничу допомогу з поважних причин, а тому просила суд вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно із ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне встановити позивачу по первісному позову/відповідачу по зустрічному позову п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу і призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

До ухвалення рішення у справі ні позивач по первісному позову/відповідач по зустрічному позову, ні відповідачка по первісному позову/позивачка по зустрічному позову та/або їх адвокати не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат, крім витрат на професійну правничу допомогу; про причини неможливості надання таких доказів. Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 57, 60-63, 68-71, 181, 185, 189, 192 СК України, ст.ст. 3, 12, 15, 16, 182, 328, 331, 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10-13, 43, 44, 76-83, 89, 133, 137, 141, 229, 235, 258, 259, 263-266, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити частково.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4 частку квартири АДРЕСА_1 , а іншу частку цієї квартири - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_10 та ОСОБА_4 право власності за кожним з них на частку квартири АДРЕСА_1 .

Остаточно в порядку поділу майна визнати право власності на частки за ОСОБА_4 та частку за ОСОБА_10 квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовити.

Звільнити ОСОБА_4 від обов`язку сплачувати ОСОБА_11 судовий збір в сумі 4 780, 00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 2 790, 00 гривень.

Судовий збір в сумі по 7 570, 00 гривень залишити за ОСОБА_10 та ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000, 00 гривень.

ОСОБА_11 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (до 02.12.2024) надати суду докази щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 09 грудня 2024 року о 09 год. 30 хв. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області за адресою: 21050, м. Вінниця, вул. Грушевського, 17 (зал судових засідань № 17).

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява залишається без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_7 .

ОСОБА_4 : ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_8 .

Рішення суду складено 03.12.2024.

Суддя: