Справа № 199/322/24
(2/199/1114/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

24.05.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

за участю представника позивача та третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

11 січня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що внаслідок проведення службового розслідування на виконання розпорядження міського голови від 22 січня 2020 року №2-22/1-рк посадовими особами позивача було виявлено, окрім іншого, заволодіння відповідачем спірною земельною ділянкою із кадастровим номером :01:710:0103 та загальною площею 0,1 га на підставі підробленого рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №68, яке, в свою чергу, стало підставою і для отримання відповідачем державного акту на право власності на спірну земельну ділянку серія ДПД* 520744 від 24 лютого 1998 року. У спірної земельної ділянки при реєстрації права власності на неї також помилково було вказано адресу її розташування АДРЕСА_1 , в той час як згідно Публічної кадастрової карти України вона розміщена в районі АДРЕСА_2 . Позивачем було направлено запит до архівного управління міської ради, за наслідками чого виявлено оригінал рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №68, однак таке рішення жодним чином не стосується відповідача та спірної земельної ділянки. За наслідками запиту до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровської області позивачу з листа від 05 жовтня 2021 року №18-4-0.222-8119/2-21 стало відомо, що внаслідок пожежі від 04 серпня 2008 року в приміщенні інституту ДП «Дніпроцивільпроект», в якому зберігався місцевий фонд документації із землеустрою Управління земельних ресурсів м. Дніпропетровська, було знищено більшу частину документації із землеустрою разом з документами Державного реєстру земель (книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку), що посвідчують право на землю. А тому надати достовірну інформацію з Державного реєстру земель щодо реєстрації прав на спірну земельну ділянку не виявилось за можливе. Згідно відомостей з Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки титульним її власником наразі є відповідач на підставі вищевказаного підробленого рішення виконкому та державного акту. У відповідності до вимог чинного законодавства речові права на земельні ділянки, які були набуто та посвідчено до 01 січня 2013 року, і дійсними і дотепер та перереєстрації не потребують. Послався позивач і на те, що технічну документацію, яка стала підставою для формування спірної земельної ділянки, розроблено ТОВ «Рада-центр», інженером-землевпорядником ОСОБА_3 , інформація щодо якого відсутня у реєстрі землевпорядників. Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка належить територіальній громаді м. Дніпра в особі позивача, є комунальною власністю, однак позивачем чи його правопопередником жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки відповідачу у власність не приймалось, як і не надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної, то позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив витребувати із незаконного володіння відповідача на користь позивача спірну земельну ділянку, додатково посилаючись на постанову Верховного Суду у цивільній справі №199/9321/21, в якій судом касаційної інстанції встановлено факт вибуття спірної земельної ділянки з володіння позивача поза його волею у власність відповідача, що є достатньою підставою для пред`явлення віндикаційного позову. Також позивач просив суд покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначеного до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача, яка є одночасно у представником третьої особи, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв/клопотань про розгляд справи за своєї відсутності не подавав, правом на подання відзиву не користався.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Вислухавши представника позивача та представника третьої особи, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 03 травня 2019 року відділом у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області здійснено державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі як окремого об`єкту цивільних прав земельної ділянки із кадастровим номером :01:710:0103, площею 0,1 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговуванням житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адресою розташування АДРЕСА_1 , формою власності приватна власність. При цьому у відповідному розділі Державного земельного кадастру наведені наступні відомості про право власності щодо вищевказаної земельної ділянки: власником земельної ділянки вказано відповідача, документом, який є підставою для виникнення права, зазначено рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №68, а документом, який посвідчує право, вказано Державний акт від 24 лютого 1998 ДПД* 520744. В якості документації із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрації земельної ділянки, зазначено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меже земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 12 квітня 2019 року, складеної ТОВ «РАДА-ЦЕНТР», ОСОБА_3 . Викладені обставини підтверджуються витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з додатками.

В той же час, відповідно до копії рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №68, яке за своїми реквізитами (суб`єкт, який прийняв рішення, дата та номер рішення) повністю відповідає тому, на підставі якого здійснено державну реєстрацію спірної земельної ділянки як окремого об`єкту цивільних прав за відповідачем в Державному земельному кадастрі, вказаним органом місцевого самоврядування вирішено надати не відповідачу, а ОСОБА_4 не спірну, а іншу земельну ділянку в АДРЕСА_3 площею 0,0080 га і не у власність, а у тимчасове користування, без права капітального будівництва, строком на 15 років за рахунок земель житлової забудови для благоустрою прилеглої до будинку території. Дані обставини підтверджуються копією означеного рішення органу місцевого самоврядування, а також копією заяви ОСОБА_4 про надання йому користування земельної ділянки.

Листом від 13 лютого 2020 року №7/22-413 Дніпровська міська рада звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з метою ініціювання службової перевірки наведених у листі фактів заволодіння комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра, а саме низкою земельних ділянок. В якості одного із таких фактів позивачем у листі зазначено і про заволодіння спірною у даній цивільній справі земельною ділянкою. Зокрема вказано, що спірну земельну ділянку фактично перенесено на вул. Передову та змінено її кадастровий номер, хоча за електронною інформацією з Державного земельного кадастру її адресою є АДРЕСА_1 . Первинна підстава виникнення права власності на спірну земельну ділянку Державний акт від 24 лютого 1998 ДПД* 520744, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №68, яке позивач вважає підробленим, оскільки в архівному управлінні знаходиться оригінал рішення, яке жодним чином не стосується передачі земельної ділянки у власність. Технічну документацію, яка стала підставою для формування земельної ділянки, розроблено ТОВ «РАДА-ЦЕНТР», ОСОБА_3 , який відсутній у реєстрі землевпорядників. Копія вказаного листа наявна в матеріалах справи.

Згідно листа відділу у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 29 вересня 2021 року №1556/407-21 внаслідок пожежі, яка відбулась 04 серпня 2008 року в приміщені інституту ДП «Дніпроцивільпроект» за адресою АДРЕСА_4 ), в якому зберігався місцевий фонд документації із землеустрою Управління земельних ресурсів м. Дніпропетровська, було знищено більшу частину документації із землеустрою разом із документами Державного реєстру земель (книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку), що посвідчують право на землю. За таких обставин відсутня можливість надати достовірну інформацію з Державного реєстру земель щодо реєстрації прав в тому числі на спірну земельну ділянку. Копія листа наявна в матеріалах справи.

Згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про зареєстроване за відповідачем, як і за будь-якою іншою особою, право приватної власності на спірну земельну ділянку відсутні. Натомість, наявна реєстрація обтяження спірної земельної ділянки її арешту на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2020 року по справі №932/2559/20 (провадження №1-кс/932/1373/20). Копія інформаційної довідки наявна в матеріалах справи.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ЗК України (в редакції 2001 року), ЗК України (в редакції 1990 року), Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про власність», Закону України «Про Державний земельний кадастр», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі Порядок).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.158 ЗК України (в редакції 2001 року), ст.48 Закону України «Про власність» кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст.4 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Нормою ст.2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Нормою ст.2 ЗК України (в редакції 2001 року) встановлено, що суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Аналогічні положення викладені у ст.ст.1, 3 Закону України «Про власність».

За змістом ст.143 Конституції України, ст.172 ЦК України, ст.ст.5, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, зокрема управляють майном, що є у комунальній власності. Схожі положення містить ст.ст.32, 35 Закону України «Про власність».

За змістом положень ст.13 Конституції України, ст.ст.80, 83 ЗК України (в редакції 2001 року) земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Схожі положення передбачені ст.ст.3, 9 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.ст.1-3, 9, 10 Закону України «Про власність».

За змістом норм ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.12 ЗК України (в редакції 2001 року) до повноважень органів місцевого самоврядування (сільських, селищних, міських рад) у галузі земельних відносин належить також розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, зокрема надання таких земель під забудову та для інших потреб.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 190, 316, 317, 319, 328, 373, 374 ЦК України, ст.ст.78-79-1 ЗК України (в редакції 2001 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є земельна ділянка), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Схожі положення викладені у ст.86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.3, 6 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.ст.2, 4, 13, 14, 19 Закону України «Про власність».

Відповідно до ст.116 ЗК України (в редакції 2001 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Аналогічні за змістом і правовим наслідками положення містять ст.ст.6, 9-11, 17 ЗК України (в редакції 1990 року).

За змістом ст.ст.125, 126 ЗК України (в редакції 2001 року), ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки підлягають обов`язковій державній реєстрації та виникають з моменту такої державної реєстрації цих прав.

Згідно ст.ст.22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року, який діяв до 01 січня 2002 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ст.3 ч.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Схожі за змістом положення містить норма ст.49 Закону України «Про власність».

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.153 ЗК України (в редакції 2001 року), ст.46 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положеннями ст.12 ЦК України встановлено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Положеннями ст.1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Пунктом 67 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника, крім випадку, коли право власності належного власника на таке майно було зареєстроване в Державному реєстрі прав.

В свою чергу, відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Частинами 1-9 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності); замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель (у разі внесення до Державного земельного кадастру за результатами проведення інвентаризації земель масиву земель сільськогосподарського призначення відомостей про земельну ділянку, що входить до такого масиву); замовника документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки державної, комунальної власності, у випадках, коли розроблення такої документації відбувається без дозволу органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування; власника земельної частки (паю) або його спадкоємця (у разі формування земельної ділянки в порядку виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв); особи, визначені ч.1 ст.118 ЗК України, у тому числі власника нерухомого майна (будівлі, споруди), розташованої на земельній ділянці, що надається (передається) із земель державної чи комунальної власності, або його спадкоємця. Для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа. У разі якщо відповідно до закону поділ, об`єднання земельних ділянок здійснюються за погодженням з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, фізичними чи юридичними особами, до заяви про державну реєстрацію земельної ділянки, сформованої в результаті поділу або об`єднання земельних ділянок, також додаються документи, що належним чином підтверджують таку згоду. Заява з доданими документами надсилається заявником засобами телекомунікаційного зв`язку. Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Зміна найменування акціонерного товариства у зв`язку із зміною типу акціонерного товариства або перетворенням акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у державній реєстрації земельної ділянки. Відмова в державній реєстрації земельної ділянки з підстав, не передбачених цією частиною, заборонена. Державний кадастровий реєстратор зазначає вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації земельної ділянки. У разі повторного подання заяви про державну реєстрацію земельної ділянки не допускається відмова у здійсненні державної реєстрації з підстав, не зазначених у раніше наданій відмові (крім неусунення чи усунення не в повному обсязі заявником причин, що стали підставою для попередньої відмови, або якщо підстави для відмови у державній реєстрації виникли після попередньої відмови). У разі надання відмови з підстави, визначеної абзацом другим частини шостої цієї статті, заявнику повідомляється найменування та адреса органу, до повноважень якого належить здійснення державної реєстрації земельної ділянки. На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння, подавши до суду віндикаційний позов позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування шляхом вилучення в натурі індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Виходячи з цього, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна, що, в свою чергу, зумовлює виникнення в позивача обов`язку довести суду своє право власності на спірне майно, а в суду встановити дійсного власника такого майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин в іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.387 ЦК України.

Крім того, відповідно до закріпленого тією ж нормою ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно саме від добросовісного набувача залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів стст.ст.387, 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387, 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Викладені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, наведеними в постановах від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15, від 23 грудня 2015 року у справі №6-327цс15, від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15, із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року по справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року по справі №922/614/19, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, правовими висновками Верховного Суду про застосування норм права, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року у справі №441/1557/16-ц, від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц, від 19 грудня 2018 року у справі №2-557/11, а також із положеннями п.19, 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року.

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Наведений двома абзацами вище правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду підтверджено заявлені позивачем фактичні обставини, обов`язкові для встановлення і доведення для можливості задоволення заявлених віндикаційних позовних вимог. Зокрема, підтверджено належність спірної земельної ділянки на праві комунальної власності територіальній громаді м. Дніпра, в імені якої таке право власності здійснює позивач (ст.327 ЦК України), зокрема і до формування як окремого об`єкту цивільних прав. Також підтверджено оформлення права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем шляхом державної реєстрації в Державному земельному кадастрі, отримання Державного акту від 24 лютого 1998 року ДПД* 520744 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22 січня 1998 року №68, яке (рішення) такого змісту та правових наслідків фактично не приймалось і не видавалось. Останнє, в свою чергу, свідчить, що хоча наразі за відповідачем і зареєстроване/оформлене у порядку, що діяв до 01 січня 2013 року, право власності на спірну земельну ділянку, однак з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи відповідач не може вважатись правомірним власником/володільцем такої земельної ділянки. Відтак, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що спірна земельна ділянка вибула з володіння її законного власника (позивача органу місцевого самоврядування) поза його волею, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і необхідність їх задоволення. Рішення суду про задоволення позовних вимог ґрунтується також і на висновках Верховного Суду, викладених у постанові від 15 листопада 2023 року у справі №199/9321/21, яке стосувалось тих же спірних правовідносин тих же сторін, що і у даній цивільній справі. У вказаній постанові, яка у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи, Верховний Суд не тільки визначив віндикацію як належний спосіб захисту у спірних правовідносинах сторін, а й фактично в мотивувальній частині постанови констатував, що спірна земельна ділянка вибула з володіння позивача поза його волею, внаслідок чого фактично була вже неправомірно набута відповідачем.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім при зверненні до суду із даним позовом судового збору в розмірі 3753 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.13, 41, 124, 143 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.2, 11, 12, 15, 16, 172, 179, 181, 190, 316, 317, 319, 327, 328, 330, 346, 373, 374, 387, 388, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст.2, 12, 78-80, 83, 116, 125, 126, 140, 143, 152, 153 ЗК України (в редакції 2001 року), ст.ст.3, 6, 9, 22, 23, 46 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.ст.4, 86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.1-3, 6, 9-11, 13, 14, 17, 19, 32, 35, 48, 49 Закону України «Про власність», ст.ст.5, 6, 10, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.ст.4, 5, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», п.67 Порядку, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 158, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером :01:710:0103 та загальною площею 0,1 га.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 ) на користь Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) судовий збір в розмірі 3753 гривень.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне заочне рішення суду складено 03 червня 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко