ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року

м. Київ

справа № 441/1811/20

провадження № 61-2633св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 15 січня 2024 року у складі колегії суддів Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремета Н. О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного сумісного майна та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що з 01 грудня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 вони з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, разом вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, несли спільні витрати, спрямовані на забезпечення життєдіяльності сім`ї, разом відпочивали, відзначали сімейні та інші свята, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали разом однією сім`єю як чоловік та дружина, в іншому шлюбі не перебували, провели таїнство вінчання.

30 січня 2016 року вони разом з ОСОБА_4 за спільні кошти придбали транспортний засіб марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску, який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу зареєстровано за ОСОБА_4 .

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відкрилася спадщина за законом і вона вважала, що на рівні з дітьми чоловіка має право на спадкування майна після його смерті, оскільки воно придбано в період перебування у фактичних шлюбних відносинах з ним.

Просила:

- встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 у період з 01 грудня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визнати автомобіль марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_2 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 зареєстровано за ОСОБА_4 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

- у порядку поділу спільної сумісної власності визнати за нею право власності на автомобіль марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_2 , присудити відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошову компенсацію за вказаний автомобіль у розмірі по 11 050,00 грн кожному та припинити право спільної сумісної власності на нього;

- надати їй право на спадкування іншого належного ОСОБА_4 майна разом із спадкоємцями першої черги за законом після його смерті.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

04 липня 2023 року рішенням Городоцького районного суду Львівської області у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріалами справи не підтверджено факту існування між позивачкою та ОСОБА_4 спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, які притаманні подружжю, а отже, відсутні підстави для висновку, що спірне майно набуте внаслідок спільної праці позивачки та ОСОБА_4 як сім`ї, тобто внаслідок їхніх спільних або індивідуальних трудових зусиль.

04 грудня 2023 року ухвалою Львівського апеляційного суду прийнято відмову ОСОБА_2 від поданого нею позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в частині позовної вимоги про надання ОСОБА_2 права на спадкування іншого належного ОСОБА_4 майна разом із спадкоємцями першої черги за законом після його смерті та закрито провадження у цивільній справі в цій частині.

15 січня 2024 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 липня 2023 року скасовано та ухвалено нову постанову. Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період з 01 грудня 2010 року до дня смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано автомобіль марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_2 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 зареєстровано за ОСОБА_4 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_2 , припинивши право власності на 1/4 частку у ньому ОСОБА_1 та право власності на 1/4 частку у ньому ОСОБА_3

Компенсовано ОСОБА_1 вартість 1/4 частки у автомобілі марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_2 , у розмірі 16 575,00 грн за рахунок коштів, внесених 01 грудня 2023 року ОСОБА_2 на депозитний рахунок Львівського апеляційного суду згідно із квитанцією № 1.

Компенсовано ОСОБА_3 вартість 1/4 частки у автомобілі марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_2 , у розмірі 16 575,00 грн за рахунок коштів, внесених 01 грудня 2023 року ОСОБА_2 на депозитний рахунок Львівського апеляційного суду згідно із квитанцією № 1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що належними, допустимими та достатніми доказами у справі: укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 08 квітня 2017 року церковного шлюбу; спільними фотографіями за період з 2010 року по 2019 рік, даними із закордонних паспортів про спільні поїздки; показаннями свідків підтверджено факт спільного проживання позивачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 . Тому позивачка як співвласник спірного автомобіля, вправі була заявляти позовну вимогу про визнати за нею права власності на спірний автомобіль в цілому з припиненням права власності на 1/4 частки у ньому обох відповідачів з компенсацією їм цих часток у грошовій формі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

19 лютого 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 15 січня 2024 року, в якій просить її скасувати, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 липня 2023 року залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постановах:

- Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), про те, що позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника;

- Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20 (провадження № 61-572св21), про те, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства;

- Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18), про те, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю;

- Верховного Судувід 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18), про те, що для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї;

- Верховного Судувід 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18 (провадження № 61-48440св18), про те, що обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо;

- Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), про те, що посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), без наявності інших ознак сім`ї;

- Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу;

- Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18), про те, що тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку;

- Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 465/261/13-ц (провадження № 61-10873св18), про те, що тлумачення частини другої статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що позивач повинен внести на депозитний рахунок суду суму, яка еквівалентна вартості частки спільного майна на час розгляду справи, і лише в такому випадку суд може позбавити відповідача його частки в майні. Тобто суд, втручаючись право власності особи, повинен переслідувати законну мету та, дотримуючись принципу пропорційності, визначити реальний (адекватний) розмір компенсації за позбавлення відповідача частки у праві спільної часткової власності;

- Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), про те, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого;

- Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 11-66сап18,про те, що необхідність зазначення в судових рішення чіткого обґрунтування результатів оцінки доказів передбачена й у статті 213 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим, суд повинен зазначити мотиви його прийняття чи відмови у прийнятті.

У касаційній скарзі заявниця посилалася на те, що надані позивачкою докази у справі не підтверджують у достатній мірі факт спільного проживання позивачки зі спадкодавцем, покази свідків є суперечливими, спірний автомобіль придбаний ОСОБА_4 за особисті кошті.

Апеляційний суд при розрахунку суми компенсації вартості частки у спірному автомобілі взяв вартість, визначену станом на 16 вересня 2020 року, а не на час розгляду справи - 15 січня 2024 року.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 365 ЦК України про неправомірність задоволення вимоги про припинення права особи на частку у спільному майні з підстав внесення коштів на депозитний рахунок суду апеляційної інстанції, а не суду першої інстанції.

Доводи інших учасників справи

03 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що суд апеляційної інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав оцінку належним та допустимим доказам, правильно застосував норми матеріального й процесуального права і зробив обґрунтований висновок про доведеність факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

07 березня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її із Городоцького районного суду Львівської області. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови апеляційного суду.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Станом на 01 грудня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були вдівцями і у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі не перебували.

ОСОБА_2 була рідною сестрою дружини ОСОБА_4 , яка померла; діти ОСОБА_4 - відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є племінниками позивачки.

На фотографіях, зроблених у період з 2010 по 2019 роки відображено спільні відпочинки та поїздки позивачки з ОСОБА_4 , святкування ними сімейних свят (т. 1, а. с. 17).

30 січня 2016 року ОСОБА_4 придбав автомобіль марки «Volkswagen Caddy», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2004 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_2 (т. 1, а. с. 12).

На подвір`ї будинку по АДРЕСА_1 , де зареєстрована і проживає позивачка,для автомобіля марки «Volkswagen Caddy» було побудовано гараж, де він і зберігається разом з особистими речами ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 237-241).

18 квітня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали церковний шлюб, що підтверджується свідоцтвом про вінчання. Вінчання було здійснено при свідках, одним з яких була відповідачка донька ОСОБА_4 - ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 15).

29 травня 2018 року ОСОБА_4 у декларації № 0000-4Х3Т-НА7М про вибір сімейного лікаря своєю довіреною особою зазначив ОСОБА_2 та її номер телефону. У графі «Адреса місця фактичного проживання або перебування» ОСОБА_4 вказав адресу: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 196, 197).

Фотокопіями закордонних паспортів позивачки і ОСОБА_4 підтверджено, що у грудні 2019 року - січні 2020 року вони разом їздили на відпочинок за кордон (т. 1, а. с. 10, 11).

У ОСОБА_2 знаходяться належні ОСОБА_4 документи: трудова книжка, договір добровільного страхування від нещасних випадків від 16 грудня 2013 року, свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 23 жовтня 2012 року № , протоколи перевірки технічного стану причепа від 06 березня 2012 року, від 28 січня 2013 року та від 28 січня 2014 року, протоколи перевірки технічного стану трактора від 28 січня 2013 року, від 26 листопада 2013 року та від 06 березня 2012 року, гарантійних талонів на придбання автозапчастин, сертифіката від 27 червня 2018 року, згідно з яким ОСОБА_4 проходив навчальні курси по експлуатації трактору та інші (т. 1, а. с. 189-233).

У заяві від 27 січня 2016 року про призначення субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг № 12702 ОСОБА_1 вказала, що її батько і брат з нею не проживають, проживають за іншою адресою (т. 1, а. с. 136).

У заяві від 06 листопада 2018 року про призначення субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 вказала, що її батько і брат з нею не проживають, вони проживають на АДРЕСА_2 . Проте письмових доказів місця проживання ОСОБА_4 ОСОБА_1 не додано (т. 1, а. с. 138).

Згідно з актом оцінки транспортного засобу, складеного 16 вересня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 вартість спірного автомобіля марки «Volkswagen Caddy» становить 66 300,00 грн (т. 1, а. с. 13, 14).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження у справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто і для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено.

Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачкою заявлена з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) погодилася з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У зазначеній постанова Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17).

Фактичними обставинами справи, встановленими судами попередніх інстанцій, як судами факту, на підставі наданих сторонами доказів у їх сукупності (укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 08 квітня 2017 року церковного шлюбу; спільними фотографіями за період з 2010 року по 2019 рік, даними із закордонних паспортів про спільні поїздки; показаннями свідків), дослідження яких також входить до як повноважень суду першої, так і апеляційної інстанції, підтверджено факт спільного проживання позивачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 .

Відповідачка, заперечуючи факт спільного проживання позивачки та її покійного батька ОСОБА_4 однією сім`єю, жодних аргументів стосовно вищезгаданих доводів позовної заяви та долучених до неї доказів не наводила, обмежуючись лише посиланням на недостатність доказів.

Тому позивачка як співвласник спірного автомобіля, вправі була заявляти позовну вимогу про визнати за нею права власності на спірний автомобіль в цілому з припиненням права власності на 1/4 частки у ньому обох відповідачів з компенсацією їм цих часток у грошовій формі.

Такі висновки судів не суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), на яку у касаційній скарзі посилається відповідачка, про те, що обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Проте зазначення у резолютивній частині висновку про встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю не спростовує висновку суду про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме - спірного автомобіля, про що правильно виснував суд апеляційної інстанції на підставі оцінки належних та допустимих доказів у справі.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 08 серпня 2023 року у cправі № 910/8115/19 (910/13492/21), провадження № 12-42гс22, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17 (провадження № 11-281апп21), від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18)) наголосила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22), ухваленій після постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком апеляційного суду про задоволення позову у частині встановлення факту спільного проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства й спільного бюджету у період з 08 травня 2012 року до 24 квітня 2013 року, і в цій частині постанову апеляційного суду залишила без змін.

Тому саме висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) враховуються при розгляду справи як такі, що висловлені пізніше.

У пунктах 3 і 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав.

Враховуючи те, що у відзиві на позов відповідачі оспорювали оцінку спірного автомобіля, а також те, що позивачкою не було внесено попередньо на депозитний рахунок суду вартості часток відповідачів у спірному автомобілі під час розгляду справи судом першої інстанції, апеляційний суд відповідно до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України в судовому засіданні 06 листопада 2023 року додатково роз`яснив сторонам їхні процесуальні права та обов`язки, а саме: позивачці - те, що право власності відповідачів на частки у спірному автомобілі може бути припиненим лише за умови попереднього внесення нею вартості цих часток на депозитний рахунок суду, а відповідачам - те, що вони можуть подати до суду свої докази про іншу вартість спірного автомобіля, ніж та, що визначена в акті оцінки транспортного засобу від 16 вересня 2020 року, а також роз`яснено згаданим сторонам наслідки вчинення або не вчинення ними згаданих процесуальних дій (т. 2, а. с. 20, 21), що відповідачкою не заперечувалося.

01 грудня 2023 року позивачка надала суду докази про внесення нею на депозитний рахунок суду 33 150,00 грн вартості часток відповідачів у спірному автомобілі (т. 2, а. с. 26, 27).

Доказів того, що вартість спірного автомобіля є іншою, або зросла в ціні за три роки, відповідачами не надано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) виснувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Ні зазначені вимоги статей, ні цивільне процесуальне законодавство не обмежують позивача можливістю попереднього внесення коштів на депозитний рахунок тільки суду першої інстанції, позивачка внесла коштів на депозитний рахунок апеляційного суду після роз`яснення апеляційним судом такого права у судовому засіданні, тому апеляційний суд правильно визначив вартість 1/4 частки кожного з відповідачів у спірному автомобілі у розмірі 16 575,00 грн, що підлягають компенсації відповідачам за рахунок коштів, внесених позивачкою на депозитний рахунок суду апеляційної інстанції.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів таких порушень норм процесуального права судом апеляційної інстанції не вбачає.

У постановах Верховного Суду, на які відповідачка послалася у касаційній скарзі, встановлені інші обставини справ (від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20 (провадження № 61-572св21), від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18), від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц (провадження № 61-2080св18), від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18 (провадження № 61-48440св18), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18), від 09 жовтня 2020 року у справі № 465/261/13-ц (провадження № 61-10873св18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 11-66сап18), вони не є подібними обставинам справи, яка переглядається, посилання на зазначені постанови стосуються переоцінки доказів, оцінка яких надана судом апеляційної інстанції як судом факту, а суд касаційної інстанції як суд права позбавлений повноважень встановлювати фактичні обставини справи, досліджувати докази та надавати їм оцінку.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

Є. В. Петров

В. В. Сердюк