ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2024 року місто Чернівці справа №727/11088/23

провадження №22-ц/822/432/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Собчук І.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського Нотаріального округу Куніцина Ірина Євгенівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 березня 2024 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 березня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського Нотаріального округу Куніцина Ірина Євгенівна про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, головуючий в суді першої інстанції суддя Слободян Г.М.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського Нотаріального округу Куніцина І.Є. про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Посилався на те, що він був власником частини квартири в АДРЕСА_1 .

Наприкінці січня 2021 року відповідач ОСОБА_3 прийшов до нього додому за адресою: АДРЕСА_1 і повідомив його синові ОСОБА_4 та дружині ОСОБА_5 про те, що 30 травня 2014 року позивач видав на його ім`я довіреність, відповідно до якої подарував частини квартири незнайомій особі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, ОСОБА_3 вказав, що зможе повернути назад у його власність частину цієї квартири, якщо він або хтось з членів сім`ї повернуть йому 6500 доларів США, які він нібито у відповідача позичив.

Позивач вказує, що в період часу з 2013 року по 2018 рік він вів асоціальний спосіб життя - зловживав спиртними напоями, вчиняв у членів сім`ї незначні крадіжки грошових коштів, виносив і продавав речі з дому для придбання спиртного.

Зазначив, що не пам`ятає чи підписував довіреність від 30 травня 2014 року, відповідно до якої уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися належним йому майном, так само як і не пам`ятає, що був у приміщенні приватного нотаріуса Куніциної І.С. До зустрічі із ОСОБА_3 в січні 2021 року не знав про існування довіреності і вчинення на її підставі нотаріальних дій щодо відчуження свого нерухомого майна; натомість, дізнавшись про існування довіреності, 21 січня 2021 року він звернувся до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Прошиної М.В. із заявою про скасування довіреності, що була посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є. 30 травня 2014 року за реєстровим №5259 (бланк НАА 075594) та на підставі цієї заяви, довіреність від 30 травня 2014 року було скасована і внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру довіреностей.

Стверджує, що жодних грошей від ОСОБА_3 , які могли бути предметом позики, про яку останній зазначав в розмові, не отримував, так як він багато років проживає в спірній квартирі разом із своєю сім`єю, у якій зареєстрований.

Спірна квартира є його єдиним житлом, він з членами сім`ї її утримують, сплачують комунальні послуги, в квартирі був зроблений ремонт, а теперішнього власника квартири - ОСОБА_2 він ніколи не бачив, з ним не знайомий, в спірній квартирі останній ніколи не проживав, комунальні послуги за неї не платив та ніколи до нього не звертався.

Бажання дарувати ОСОБА_2 своє єдине житло у нього не було; при цьому, звертає увагу на те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за шахрайство і інші злочини, пов`язанні із привласненням чужих документів і підробкою документів та вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці по справі №727/9562/18 його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та засуджено. Ухвалою Шевченківського районного суду від 17 січня 2021 року по цій справі було задоволено клопотання ОСОБА_3 про звільнення від кримінальної відповідальності в частині обвинувачення за ч.3 ст. 357, ч.3 ст. 358 та ч. 4 ст. 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження в цій частині обвинувачення. Тобто його було звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку з нереабілітуючою обставиною, а також у зв`язку з тим, що він не заперечував своєї вини у вчиненні вище наведених кримінальних правопорушень.

За з`ясованих обставин обдарований ОСОБА_2 є племінником ОСОБА_3 .

Таким чином ОСОБА_3 шахрайським чином, укладаючи від його імені договір дарування частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 із своїм племінником ОСОБА_2 , діяв не в його інтересах, а у власних, оскільки за словами ОСОБА_3 оспорювана частина квартири насправді належить йому, а не ОСОБА_2 , на якого вона просто зареєстрована.

Вважає, що дії ОСОБА_3 суперечать положенням ч.3 ст. 238 ЦК України, а також вчинені за зловмисною домовленістю з ОСОБА_2 , що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України.

Стверджує, що приватним нотаріусом Куніциною І.Є. не було дотримано вимог Закону України «Про нотаріат», оскільки в довіреності виданої від його імені було зазначено те, що ОСОБА_3 був уповноважений на підписання договору дарування квартири (частки) АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_6 . Однак, відповідно до договору дарування частки квартири від 02 червня 2014 року ОСОБА_3 подарував частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Тобто приватний нотаріус не перевірила повноважень ОСОБА_3 та фактично посвідчила договір дарування з іншою особою.

Просив визнати договір дарування частини квартири недійсним та витребувати у ОСОБА_2 у свою власність частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальної площі 30.2 кв.м, житлової площі 16.7 кв.м.

Також просив стягнути понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача: Приватний нотаріус Чернівецького міського Нотаріального округу Куніцина І.Є. про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено.

Визнано договір дарування частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 5380, посвідчений 02.06.2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною Іриною Євгенівною недійсним.

Витребувано у ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі по 3349,44 грн. з кожного.

Повний текст рішення складено 18 березня 2024 року.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 березня 2024 року заяву адвоката Смотрицького Андрія Володимировича, що представляє інтереси позивача ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 березня 2024 року про стягнення витрат на правничу допомогу - задоволено.

Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені витрати за надані адвокатом Смотрицьким А.В. послуги, у вигляді правничої допомоги в розмірі 20 000,00 грн.

Повний текст додаткового рішення складено 27 березня 224 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги на рішення суду

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В апеляційній скарзі вказує, що рішення є незаконними і такими, що підлягають скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, і порушенням судом норм матеріального права.

Вказав, що для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

З висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки позивач особисто підписував довіреність від 30 травня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є. та зареєстровану в реєстрі за № 5259. Дана довіреність позивачем не оскаржувалась та не визнавалась судом недійсною.

ОСОБА_1 схвалив договір дарування спірної частки квартири, що підтверджується його заявою від 15 липня 2014 року, посвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є. і зареєстрованою в реєстрі за №6950, а тому вказаний договір дарування в силу статті 241 ЦК України вважається схваленим.

Дана заява позивачем не оскаржувалась і також не визнавалась судом недійсною.

Крім того, вказаною заявою підтверджується та обставина, що позивач станом на 15 липня 2014 року достеменно знав про укладення оспорюваного договору дарування.

Очевидно, що дії позивача, який у 2014 році беззаперечно схвалив договір дарування, а у 2023 році пред`явив позов щодо визнання цього договору недійсним, суперечать його попередній поведінці та з огляду на доктрину venire contra factum proprium є недобросовісними.

Вважає, що позивач звернувся 13 жовтня 2023 року з позовом до суду за межами трирічного строку позовної давності, а тому у відзиві відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України заявлено про застосування позовної давності у даній справі.

Зміст оскаржуваного судового рішення свідчить, що заява про застосування позовної давності взагалі судом була проігнорована.

Що стосується неврахування судом відзиву ОСОБА_2 , який було подано ОСОБА_3 як його представником за довіреністю, то загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення передбачені статтею 183 ЦПК України.

Будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік вказаний у цій статті та інші відомості, що вимагаються цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (ч. 4 ст. 183 ЦПК України). Таким чином, якщо б суд прийшов до висновку, що відзив ОСОБА_2 був поданий його представником без відповідних повноважень, суд повинен був повернути цей відзив заявнику без розгляду. Таких дій суд не вчинив, чим фактично визнав відзив таким, що відповідає вимогам закону, а тому повинен був врахувати викладені в ньому обставини, в тому числі розглянути заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності.

Однією з позовних вимог було витребування у ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Ця вимога за своєю суттю є похідною від вимоги про визнання договору дарування частки квартири недійсною. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Судом встановлено, що позивач на даний час продовжує проживати в спірній квартирі, сплачує за неї разом з членами сім`ї комунальні послуги, тобто в повній мірі користується спірним житлом. За таких обставин, позивач є фактичним володільцем спірної квартири, а тому позовна вимога про витребування її 1/2 частки не може бути задоволена в тому числі і з цієї підстави. Всі інші висновки суду ґрунтуються на припущеннях, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог не надано. Посилання суду на наявні у справі відеозаписи є безпідставними, оскільки на таких записах не зафіксований апелянт, ні тим більше його розмови. Взагалі незрозуміло як, за відсутності спеціальних знань, суд зміг встановити тотожність особи, зображеної на відеозаписі, з відповідачем, враховуючи його відсутність в судовому засіданні.

Крім того, вказані відеозаписи є недопустимими доказами з огляду на відсутність в матеріалах справи згоди знятих на відеозаписі осіб на їх знімання (стаття 307 ЦК України).

Оскільки позов не підлягає задоволенню, слід скасувати додаткове рішення, а також вжиті заходи забезпечення позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказав, що суд першої інстанції у своєму рішенні правомірно встановив, що оспорюваний правочин був вчинений за зловмисною домовленістю двох близьких родичів, саме в інтересах ОСОБА_3 на шкоду інтересам ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами даної справи та матеріалами кримінального провадження.

Між ОСОБА_3 та його племінником ОСОБА_2 неодноразово укладалися сумнівні правочини, в яких ОСОБА_3 . представляв продавця або особу, що дарувала своє нерухоме майно, а ОСОБА_2 в свою чергу завжди був покупцем нерухомого майна.

Позивачем надано суду докази того, що до ОСОБА_3 та до ОСОБА_2 неодноразово звертались різні громадяни з позовами про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна, тощо.

В одному з матеріалів кримінального провадження був допитаний ОСОБА_2 , який вказав, що він не передавав продавцям чи дядьку ОСОБА_3 кошти за придбані квартири, а також не отримував кошти за продаж квартир, а лише підписував різні договори.

Згідно наявних відеозаписів вбачається, як ОСОБА_3 під час зустрічі з сім`єю позивача вказує, що саме він є власником частини спірної квартири, а не ОСОБА_2 на якого це майно просто записано. ОСОБА_3 вимагав від сім`ї позивача повернути йому надуманий борг в сумі 6500 доларів США, і тільки в такому випадку поверне частину квартири їм назад.

Твердження ОСОБА_3 що суд безпідставно посилався на відеозаписи, на яких не зафіксований ні ОСОБА_3 , ні його розмови є неправдивими, оскільки дану цивільну справу розглядала суддя Слободян Г.М. яка також слухала три роки кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 , неодноразово його бачила і судді не потрібні спеціальні знання, щоб встановити що на відеозаписі дійсно ОСОБА_3 .

Відповідачі жодного разу не з`явились в судові засідання у даній справі та не довели зворотного.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не пояснює чому у позивача виникло бажання подарувати належну йому частину квартиру ОСОБА_2 і чому він користувався послугами ОСОБА_3 через довіреність, і навіщо потрібно було нести подвійні витрати у нотаріуса.

Вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки тільки після озвученої ОСОБА_3 інформації, що він є власник квартири, позивач 21 січня 2021 року звернувся до нотаріуса із заявою скасувати довіреність.

Крім цього, свідок ОСОБА_7 вказувала на те, що у 2018 році до неї двічі приходив чоловік, який вказував що він є власником спірної квартири, просив надати йому довідку про склад сім`ї і мав при собі паспорт позивача і навіть якщо враховувати, що про ці обставини було відомо позивачу ще у 2018 році, то враховуючи зміни які були прийняті до цивільно-процесуального законодавства внаслідок короновірусу та дозволяли позивачу звернутися з таким позовом до 01 липня 2023 року.

Щодо тверджень апелянта, що заявлена вимога про витребування майна у ОСОБА_2 не може бути задоволена, оскільки позивач є фактичним володільцем спірного майна не заслуговує на увагу, оскільки дана вимога стосується не фізичного витребування майна, а стосується юридичного витребування щодо самої реєстрації майна.

Щодо оскарження відповідачем додаткового рішення, то в апеляційній скарзі апелянт не зазначає в чому полягає незаконність такого рішення і не надає доказів з даного приводу.

Також відповідачі не звертались до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення розміру судових витрат понесених позивачем в суді першої інстанції.

Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказав, що витрати за надану правову допомогу в суді апеляційної інстанції складають 10 000 грн., докази сплати таких витрат будуть надані протягом п`яти днів після винесення рішення у справі.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 12 травня 1993 року ОСОБА_1 і ОСОБА_8 успадкували після смерті ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (том 1 а.с.47).

Згідно з довіреністю від 30 травня 2014 року ОСОБА_1 , уповноважив ОСОБА_10 та/або ОСОБА_3 бути його представником, в тому числі з питань розпорядження (продажу, обміну, здачі в оренду (найм)) від його імені належного йому нерухомого майна за ціну та на умовах їм відомих та реєстрації права власності нерухомого майна, укласти та підписати договір дарування квартири (її частки) АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.18-19).

Згідно договору дарування частки квартири від 02 червня 2014 року, зареєстрованому в реєстрі за №5380, вбачається, що ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар (одну другу) ідеальної частки квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта 01. Даний договір підписаний: дарувальником ОСОБА_3 за довіреністю від імені ОСОБА_1 , обдарований ОСОБА_2 (том 1 а.с.20-21).

На підставі вказаного договору дарування від 02 червня 2014 року внесено відомості про реєстрацію майна за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і ОСОБА_2 являється власником частини квартири, квартира АДРЕСА_2 (том 1 а.с.48).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 21 січня 2021 року до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Прошиної М.В., довіреність від 30 травня 2014 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною І.Є. за реєстровим № 5259 на ім`я ОСОБА_3 була скасована, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру довіреностей (том 1 а.с.22, 23).

Згідно довідок про склад сім`ї, виданих ЖБК №16 від 01 червня 2014 року, 26 липня 2018 року, 09 липня 2021 року, 10 жовтня 2023 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: власник ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_11 (том 1 а.с.11, 12, 16, 17).

Згідно з витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 11 жовтня 2018 року, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 починаючи з 27 жовтня 1989 року (том 1 а.с.46).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 15 липня 2014 року до «Компетентних органів, за належністю», вбачається, що ОСОБА_1 повідомляє, що схвалює договір дарування частки квартири АДРЕСА_2 , який укладений 02 червня 2014 року від його імені його представником ОСОБА_3 . Вказано, що волевиявлення ОСОБА_1 як учасника правочину, тобто дарувальника вказаної квартири, є та було вільним і відповідає та відповідало його внутрішній волі. Будь-яких претензій до представника за довіреністю ОСОБА_3 , не має і не буде мати. Цю заяву надано ним без насильства і погроз при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно та без будь-якого примусу як фізичного так і морального. Текст цієї заяви ним прочитаний, її зміст зрозумілий і відповідає його волі. Зазначену заяву було посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Куніциною І.С. Особу ОСОБА_1 встановлено, її дієздатність перевірено. В цій заяві є примітка: «Факти, викладені в цій заяві нотаріусом не перевірялися» (том 1 а.с.104).

З виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 202 від 15 лютого 2021 року, виданої Обласним комунальним некомерційним підприємством «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» Чернівецької обласної ради вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово, починаючи з 24 червня 2005 року перебував на стаціонарному лікуванні з розладами психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю (том 1 а.с.139).

З відповіді Обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» Чернівецької обласної державної адміністрації №586 від 15 лютого 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в ЧОПЛ шість разів, а саме: з 26 грудня 2015 року по 14 січня 2016 року, з 27 серпня 2016 року по 14 вересня 2016 року, з 05 листопада 2016 року по 14 листопада 2016 року, з 22 листопада 2017 року по 29 листопада 2017 року, з 19 січня 2018 року по 20 березня 2018 року, з 18 квітня 2018 року по 27 травня 2018 року. Діагноз: Стан відміни з судомами внаслідок вживання алкоголю (том 1 а.с.140).

Також вказане підтверджується виписними епікризами із медичної карти стаціонарного хворого та виписками із медичної карти хворого ОСОБА_1 (том 1 а.с.141, 142, 143, 144, 145, 146).

Відповідно до Повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей щодо довіреностей виданих від ОСОБА_2 встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово видавав довіреність на представлення своїх інтересів, управління та розпорядження своїм майном ОСОБА_3 : запис №1 довіреність від 02 жовтня 2013 року терміном дії до 02 жовтня 2023 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 10056, запис №5 довіреність від 25 березня 2016 року терміном дії до 25 березня 2019 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 2318, запис №6.1 довіреність, видана у порядку передоручення від 12 червня 2017 року терміном дії до 12 червня 2027 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 3193, запис №6.2 довіреність, видана у порядку передоручення від 12 червня 2017 року терміном дії до 12 червня 2027 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 3193, запис № 11 довіреність від 12 липня 2023 року терміном дії до 12 липня 2033 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 1965 (том 1 а.с.161-165).

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 січня 2022 року ОСОБА_3 було визнано винним за ч.3 ст. 190 КК України. З обставин дослідженого вироку, ОСОБА_3 надавав суду покази, відповідно до яких вказував, що після переоформлення квартири АДРЕСА_5 , власність цього майна була оформлена на його племінника ОСОБА_2 (том 1 а.с.37-45).

Окрім цього, за з`ясованих судом обставин, під час допиту ОСОБА_2 в якості свідка (на досудовому розслідуванні) останній вказав, що у нього є рідний дядько, брат його мами ОСОБА_3 , який займається купівлею-продажем квартир. Усіма економічними (вартість квартири) та юридичними (оформлення її придбання) займався безпосередньо ОСОБА_3 . Договори у нотаріуса він підписував за вказівкою свого дядька ОСОБА_3 .

Будучи допитаним в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідака ОСОБА_11 пояснив, що є сином позивача ОСОБА_1 . В січні 2021 року познайомився з ОСОБА_3 , який прийшов до них в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та повідомив, що є власником цієї квартири. Він розповів, що в 2014 році її придбав, оскільки позичив його батькові ОСОБА_1 6500 доларів США, а останній взамін на це видав на його ім`я довіреність з можливістю розпоряджатися належним йому майном, після чого подарував цю квартиру ОСОБА_2 . За словам ОСОБА_3 він неодноразово приводив його батька до нотаріуса для підписання певних документів, за що йому платив кожен раз 100 доларів США. До зустрічі з ОСОБА_3 не знав, що батькова квартира йому більше не належить. Батька неодноразово запитував чи підписував він довіреність на ім`я ОСОБА_3 , на що він відповідав, що не пам`ятає. Також запитував його чи батько хотів подарувати їх квартиру комусь, то він відповідав, що нічого нікому не збирався дарувати. Вказав, що ця квартира є їх з мамою та батьком єдиним житлом. Після того, як батько дізнався про існування довіреності, на підставі якої було подаровано його майно ОСОБА_2 він звернувся до приватного нотаріуса і її скасував. ОСОБА_3 хотів щоб його батько, він, або його мати повернули йому позичені з його слів батькові гроші в розмірі 6500 доларів США і тоді він обіцяв подарувати комусь з них дану квартиру. Він також запитував у батька чи той позичав у ОСОБА_3 такі кошти, на що батько відповідав, що такого не було. Впевнений, що батько не брав в борг у ОСОБА_3 . заявлені ним грошові кошти, оскільки ОСОБА_3 так і не продемонстрував їм розписку, що позичив батькові будь-які кошти. Приблизно з 2013 року по 2018 рік батько сильно пиячив, не ночував вдома, крав у мами гроші. Контролювати поведінку батька він не міг, оскільки в той час навчався в університеті, після чого проходив військову службу. Зареєстрований і проживає в цій квартирі з моменту народження разом з батьком та мамою. За квартирою вони доглядають, сплачують комунальні послуги, в 2021 році закінчили робити ремонт на кухні. ОСОБА_2 ніколи не бачив, він в цій квартирі ніколи не проживав, за неї комунальні послуги не сплачував.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що є дружиною ОСОБА_1 . В січні 2021 року від ОСОБА_3 дізналася, що її чоловік ОСОБА_1 в 2014 році видав довіреність та уповноважив його подарувати квартиру ОСОБА_2 . Він ці документи їй показав під час зустрічі. ОСОБА_3 до них звернувся, оскільки хотів, щоб вона або її син повернули йому грошові кошти, які за його словами позичив у нього її чоловік. За словами ОСОБА_3 він неодноразово приводив її чоловіка до нотаріуса для підписання певних документів, за що йому платив кожен раз 100 доларів США. Також пояснила, що до зустрічі з ОСОБА_3 не знала, що її чоловік ОСОБА_1 більше не є власником квартири. В 2018 році від голови ЖБК 16 дізналася, що якась людина приходила до неї з документами на квартиру, але на той час цим обставинам жодного значення не надала.

Також в 2018 році дізналася, що у її чоловіка був відсутній паспорт громадянина України, оскільки в тому році він потребував операції, а його паспорт вона не могла знайти вдома, а тому вона допомогла йому зробити паспорт громадянина України у вигляді картки. Після зустрічі з ОСОБА_3 запитувала у чоловіка чи він дійсно видав довіреність і хотів подарувати їх квартиру іншій, чужій людині, на що він відповідав, що не пам`ятає, щоб раніше зустрічався з ОСОБА_3 і видавав на його ім`я довіреність. Він їй казав, що не бажав дарувати своє єдине житло незнайомій особі. В 2021 році після того як чоловік дізнався про існування довіреності, на підставі якої було подаровано його майно ОСОБА_2 він звернувся до приватного нотаріуса і її скасував, оскільки ця довіреність ще на той час діяла. Пояснила, що її чоловік неодноразово лікувався в медичних закладах через зловживання алкогольними напоями. В той час коли відчужувалась їх квартира він сильно пиячив, крав у неї гроші. Ніколи не бачила у нього тих грошей, про які ОСОБА_3 казав під час зустрічі. Вважає, що її чоловік не отримав від ОСОБА_3 в якості позики заявлену ним суму, а також не мав бажання відчужити єдине їх житло. Вона неодноразово у ОСОБА_3 запитувала чому він не прийшов до них раніше і не розповів, що квартира більше не належить її чоловік, на що він їй відповів, що він ще б міг чекати 10 років, якщо б не захворів.

Починаючи з 1990 років безперервно проживає в цій квартирі, в якій разом з чоловіком та сином зареєстровані. Колись з ними проживав вітчим чоловіка, який в 1998 році помер. Комунальні послуги за квартиру сплачує вона або її чоловік. Квартиру утримують в належному стані. Теперішнього власника квартири ОСОБА_2 ніколи не бачила, він до неї або до її чоловіка ніколи не звертався, за комунальні послуги не платив, в квартирі не проживав.

Будучи допитаною свідок ОСОБА_12 надала суду першої інстанції покази, що є сусідкою ОСОБА_1 Проживає в квартирі поруч. В 2021 році від ОСОБА_5 дізналася, що якийсь чоловік прийшов до них додому і повідомив їм, що є новим власником квартири. Весь час, що вона проживала по сусідству з ОСОБА_1 знала, що саме він є власником квартири. Неодноразово бувала в цій квартирі і бачила, що тільки ОСОБА_1 , його дружина та його син в цій квартирі проживають. Будь-яких інших людей в цій квартирі не бачила. До неї ніхто ніколи не підходив, з приводу того, що є новим власником квартири, яка належала ОСОБА_1 . Також пояснила, що знає про минулу залежність ОСОБА_1 від алкогольних напоїв. Він неодноразово лікувався від алкогольної залежності, оскільки дуже сильно пиячив приблизно в проміжку часу з 2013 по 2018 рік.

Будучи допитаною свідок ОСОБА_7 надала суду першої інстанції покази, що є сусідкою ОСОБА_1 . З 2005 року є головою ЖБК №16, який обслуговує будинок за адресою: АДРЕСА_6 . В 2018 році до неї двічі підходив незнайомий чоловік і хотів отримати довідку про те, що він проживає в квартирі ОСОБА_1 . Він їй повідомив, що є новим власником квартири і збирався їй показати якісь документи, що це підтверджують. Однак вона не хотіла з ним спілкуватися, сказала, що будь-яких довідок не надасть без згоди ОСОБА_1 і прогнала його. Коли цей чоловік збирався показати їй документи, то побачила у нього в папці паспорт ОСОБА_1 . Після цього, вона розповіла ОСОБА_5 про цього чоловіка. Заборгованостей щодо сплати комунальних послуг у ОСОБА_1 не було. Неодноразово в різні роки, видавала ОСОБА_1 або його дружині ОСОБА_5 довідки про склад сім`ї, в яких було зазначено, що власником половини квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , оскільки саме такими відомостями вона володіла. Також пояснила, що раніше неодноразово бачила ОСОБА_1 в п`яному вигляді. Знала про те, що він лікувався від алкогольної залежності.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи рішення суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір дарування частки квартири був укладений за зловмисною домовленістю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , які є близькими родичами (дядьком і племінником). Цей договір був укладений в інтересах саме представника за довіреністю ОСОБА_3 , який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам ОСОБА_1 та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для довірителя у вигляді позбавлення останнього права власності на майно. Суд прийшов до висновку про необхідність визнання договору дарування частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 5380, посвідчений 02 червня 2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Куніциною Іриною Євгенівною недійсним та витребування у ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду, виходячи з наступного.

Щодо визнання договору дарування недійсним

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Пунктом 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).

За змістом статей 244, 245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не відсутність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, -наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності, відчужив за договором дарування частку квартири ОСОБА_1 своєму племіннику ОСОБА_2 . При цьому, позивач та його сім`я продовжували проживати в спірній квартирі, весь час сплачували комунальні послуги, робили ремонт в квартирі. Спірна квартира є єдиним житлом позивача та його сім`ї. Дізнавшись від ОСОБА_3 про відчуження частки в квартирі на підставі довіреності від 30 травня 2014 року, позивач одразу скасував вказану довіреність.

Дані обставини свідчать про те, що у позивача не було наміру відчужувати своє єдине житло.

Також судом першої інстанції встановлено, що в період з 2013 по 2018 роки позивач зловживав спиртними напоями, знаходився на диспансерному обліку в наркологічному диспансері та проходив неодноразово стаціонарне лікування від алкогольної залежності.

Відповідно до Повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей щодо довіреностей виданих від ОСОБА_2 встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово видавав довіреність на представлення своїх інтересів, управління та розпорядження своїм майном ОСОБА_3 : запис №1 довіреність від 02 жовтня 2013 року терміном дії до 02 жовтня 2023 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 10056, запис №5 довіреність від 25 березня 2016 року терміном дії до 25 березня 2019 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 2318, запис №6.1 довіреність, видана у порядку передоручення від 12 червня 2017 року терміном дії до 12 червня 2027 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 3193, запис №6.2 довіреність, видана у порядку передоручення від 12 червня 2017 року терміном дії до 12 червня 2027 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 3193, запис № 11 довіреність від 12 липня 2023 року терміном дії до 12 липня 2033 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 1965 (том 1 а.с.161-165).

З оглянутої кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, вбачається, що ОСОБА_3 є рідним дядьком ОСОБА_2 . Дану обставину визнавали як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_2 , що вбачається з протоколів допиту їх в якості свідків (том 2 а.м.96-102).

Також встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово відчужував квартири на підставі довіреностей від осіб, які зловживали спиртними напоями, на користь свого племінника ОСОБА_2 , від якого у ОСОБА_3 також були довіреності. При цьому, ОСОБА_2 ніяких коштів ОСОБА_3 не сплачував та спірними квартирами ніколи не користувався. Дані обставини підтверджуються копіями рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень, які є у відкритому доступі (том 2 а.с.103-117).

Набувач ОСОБА_2 у спірній квартирі ніколи не перебував, нею не користувався та не претендує на неї. З часу укладення договору дарування частки квартири, зокрема з 02 червня 2014 року, відповідач ОСОБА_2 даною квартирою не цікавився.

Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про наявність зловмисної домовленості ОСОБА_3 , який діяв по довіреності від ОСОБА_1 всупереч його волі, з іншою особою його племінником ОСОБА_2 при укладенні договору дарування належної ОСОБА_1 частки квартири, оскільки про це свідчить те, що договір укладався між близькими родичами, а квартира фактично не вибувала з розпорядження позивача та його сім`ї. Договір дарування укладений на сторонню особу, яку позивач та його сім`я ніколи не знали та в ніяких відносинах не перебували. Внаслідок укладення оспорюваної угоди позивач був позбавлений права власності на житло, яке було єдиним його місцем проживання (став безхатченком).

Крім цього, ОСОБА_2 судове рішення не оскаржує і не висловлює наміру користуватися спірною квартирою.

Із урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання договору дарування недійсним.

Щодо застосування строку позовної давності

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Крім наведеного, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого нормами процесуального закону, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 521/14384/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 925/271/18).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що йому та його сім`ї не було відомо про укладення договору дарування та відчуження їх квартири.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про скасування довіреності тільки у 2021 році.

Будь яких інших даних про те, що позивачу раніше було відомо про відчуження його квартири матеріали справи не містять і відповідач таких доказів не надав.

При цьому, навіть якщо враховувати покази свідка ОСОБА_7 про те, що у 2018 році вона розповідала сім`ї позивача, що невідома особа приходила до неї і вказувала на те, що є власником спірної квартири і вважати, що позивачу про ці обставини було відомо, то позивачем і в цьому випадку строк позовної давності не припущено, виходячи з наступного.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених законом, на строк дії такого карантину.

Запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 257 ЦК України, на строк дії такого карантину, що визначено пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України. При цьому вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно.

Правові висновки викладені у постанові Об`єднаної Палати Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21, які є обов`язковими для застосування судами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641 карантин продовжувався, відповідно, до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня, до 31 липня, до 31 серпня 2020 року на усій території України.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", від 20 травня 2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 року № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 257 ЦК України продовжуються на строк його дії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 561 встановлений карантин скасовано з 01 липня 2023 року.

Тому строк на звернення позивачем з даним позовом, заявленим у жовтні 2023 року, не сплив.

Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46 гс 22).

Щодо позовної вимоги про витребування частини квартири

Задовольняючи позов в частині витребування частки квартири, суд першої інстанції виходив з того, що дана вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним договору дарування, а тому вона також підлягає задоволенню.

Проте, такий висновок суду є помилковим.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, конструкція статті 388 ЦК України передбачає можливість витребування майна від добросовісного набувача.

Проте, судом встановлено, що набувач ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, оскільки між ним та його дядьком ОСОБА_3 мала місце зловмисна домовленість. ОСОБА_2 у спірній квартирі ніколи не перебував, нею не користувався та не претендує на неї. З часу укладення договору дарування частки квартири, зокрема з 02 червня 2014 року, відповідач ОСОБА_2 даною квартирою не цікавився. Крім цього, він не оскаржує рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 березня 2024 року, яким задоволений позов і визнаний договір дарування частки квартири недійсним, що також свідчить про ту обставину, що у нього з ОСОБА_13 була зловмисна домовленість на укладення договору дарування.

Спірною квартирою весь період часу з дня укладення договору дарування і по даний час користується позивач зі своєю сім`єю, отже вона фактично не вибула з його володіння.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково до даних правовідносин застосував норму статті 388 ЦК України та задовольнив позов в частині витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позову в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам вказаним у відзиві, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"), через що колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку решті доводам апеляційної скарги.

Аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення відповідачем норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи додаткове рішення суду

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Задовольняючи заяву адвоката Смотрицького А.В. про стягнення витрат, пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, суд першої інстанції виходив із того, що надані стороною позивача докази відповідають вимогам частини 2, 3 статті 137 ЦПК України, із запереченнями щодо не співмірності судових витрат, або клопотаннями про їх зменшення відповідачі до суду не зверталися, а також суд врахував вид та характер правничої допомоги, що надало суду право стверджувати, що правнича допомога у такому виді стосується та пов`язана з даною справою, була необхідною для здійснення у ній провадження.

З огляду на викладене, враховуючи що позивач згідно з положеннями статті 81 ЦПК України довів надання йому адвокатом зазначених послуг у суді першої інстанції у заявленому розмірі, витрати на правову допомогу мають бути відшкодовані позивачу відповідачами.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, у суду не було правових підстав за власною ініціативою зменшити заявлені позивачем до відшкодування витрати на правову допомогу, які належно підтверджені.

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Однак, в порушення ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд першої інстанції стягнув з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу в солідарному порядку.

Колегія суддів Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі №686/17224/18 вказала, що приймає аргументи касаційної скарги щодо необґрунтованого стягнення з відповідачів судових витрат у солідарному порядку, оскільки процесуальним законом не передбачено солідарне стягнення судових витрат з відповідачів у справі.

У постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 745/342/19 Верховний Суд зауважив, що змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд правильно виходив із того, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Зважаючи на викладене, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, а тому апеляційний суд вважає, що додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша, друга статті 141 ЦПК України).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а тому витрати на правову допомогу підлягають розподілу пропорційно до задоволених вимог.

А саме, апеляційний суд в мотивувальній частині постанови прийшов до висновку про задоволення однієї позовної вимоги з двох, тобто позов задоволено на 50 %, а тому розмір витрат на правову допомогу понесених в суді першої інстанції, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до задоволених вимог складає 10 000 грн. (50% від 20 000 грн.).

Зважаючи на те, що при частковому задоволенні позову до кількох відповідачів витрати на правову допомогу, відшкодовуються пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, апеляційний суд вважає, що додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про стягнення судових витрат на правову допомогу понесених в суді першої інстанції та слід стягнути на користь позивача із кожного відповідача по 5000 грн.

Щодо розподілу витрат по сплаті судового збору

Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, апеляційний суд при винесенні постанови вирішує питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша, друга статті 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 2147,20 грн. (том 1 а.с.8), 4551,69 грн. (том 1 а.с.181).

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а тому судовий збір підлягає розподілу пропорційно до задоволених вимог.

А саме, апеляційний суд в мотивувальній частині постанови прийшов до висновку про задоволення однієї позовної вимоги з двох, тобто позов задоволено на 50 %, а тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача складає 3349,45 грн., а саме по 1674, 72 грн. з кожного відповідача (50% від 6698,89 грн.). Решта суми сплаченого судового збору за подачу позову залишити за позивачем.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про витребування частини квартири АДРЕСА_2 слід скасувати та в задоволенні позову в цій частині відмовити, додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 березня 2024 року, слід скасувати, а заяву про стягнення витрат на правову допомогу слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_2 частини квартири АДРЕСА_2 скасувати та в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі по 1674,72 грн. з кожного.

В решті рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 березня 2024 року скасувати.

Заяву адвоката Смотрицького Андрія Володимировича, що представляє інтереси позивача ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі по 5000, 00 гривень з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 травня 2024 року.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк