Справа № 740/339/24
Провадження № 2/740/494/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим представником адвокатом Васюком Дмитром Геннадійовичем, до Ніжинської міської ради Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю,

установив:

У січні 2024 року представник позивача подав до суду позовну заяву, в якій просив визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на будинок АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач разом з батьками проживали за адресою: АДРЕСА_2 , але з 1993 року відкрито та добросовісно почали проживати в будинку АДРЕСА_1 , користувалися спірним будинком, робили поточні ремонти, обробляли земельну ділянку. Позивач постійно вважав, що будинок є родинною власністю і в майбутньому в нього будуть правові підстави для отримання права власності на нього. Після смерті батьків позивач звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право власності спадщину на вказаний будинок, який відмовив у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю відомостей про реєстрацію права власності на спірний будинок саме за батьками позивача, оскільки як з`ясувалося відповідно до відомостей, які містяться в КП «Ніжинське МБТІ», спірний будинок на праві власності зареєстрований за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Про цього чоловіка позивач довідався лише в 2023 році під час оформлення спадкових прав, він його ніколи не бачив та з ним не знайомий. Нотаріусом установлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася. На думку позивача, він спільно з батьками володів спірним будинком більше 12 років, таке володіння було безтитульним та відкритим. Після заволодіння майном позивач не знав та не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, а тому він набув право власності та цей будинок за набувальною давністю.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 січня 2024 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27 лютого 2024 року 10-00 год., яке відкладено на 28 травня 2024 року 08-30 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 травня 2024 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_2 , підготовче засідання відкладено на 15 липня 2024 року 14-00 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 липня 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 02 вересня 2024 року, яке відкладено на 19 листопада 2024 року 10-00 год.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Представник позивача адвокат Васюк Д. Г. подав до суду клопотання про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_4 подала до суду клопотання, в якому просила розглянути справу без участі представника відповідача та прийняти рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

У матеріалах справи міститься заява третьої особи ОСОБА_2 про розгляд справи в його відсутність, проти задоволення позову не заперечував.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що батьками позивача є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

Мати позивача ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8), а батько ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 9).

Актом від 03.11.2023, складеним та підписаним ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , підтверджується те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 1993 року постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , спільно зі своїми батьками ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 16).

Згідно з погосподарською книгою в будинковолодінні АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , підстава обмін житла (а. с. 19-21).

Відповідно до довідки № 1180 від 26 травня 2023 року, виданої Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області, ОСОБА_5 на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; на день смерті померлого з ним був зареєстрований ОСОБА_1 (зворот а. с. 38).

У копії спадкової справи № 23/2023, заведеної до майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , міститься заява позивача про прийняття спадщини.

Позивачу видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на земельні ділянки, розташовані в АДРЕСА_3 (зворот а. с. 73, 75), однак відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , що був обміняний ОСОБА_5 з ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 , оскільки у матеріалах спадкової справи відсутній документ, що встановлює право власності ОСОБА_5 на вказаний житловий будинок, а також відсутні відомості про реєстрацію за ним права власності на цей будинок, як в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, так і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 77, 78).

03 грудня 1973 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_3 купив будинок житловою площею 39,60 кв. м, до якого примикають сарай та льох, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а. с. 45).

Згідно з реєстрованим написом № 7324, записаним в реєстрову книгу за № 27 від 19 грудня 1973 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому зареєстрований в Ніжинському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за ОСОБА_3 (а. с. 46).

Станом на 31.12.2012 житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві особистої власності за ОСОБА_3 в цілому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Ніжинської державної нотаріальної контори 03.12.1973 № 5363, що підтверджується довідкою № 00772 від 23.05.2023, виданою КП «Ніжинське МБТІ» (а. с. 56).

Згідно з відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 ; документ, що підтверджує факт смерті, остаточне лікарське свідоцтво про смерть № 217 від 13 квітня 2010 року, видане Ніжинською центральною міською лікарнею ім. М. Галицького; відомості про заявника ОСОБА_2 , якому виданий витяг для отримання одноразової допомоги на поховання РЕ № 754639 від 13.04.2010 (а. с. 66, 67).

З повідомлення начальника КП «ВУКГ» Володимира Шпака від 06.11.2023 за № 1-4/1846 убачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , в КП «ВУКГ» на підставі публічного договору про надання послуг з вивезення та захоронення побутових відходів від 14 грудня 2016 року відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 на 2 особи; з 2010 по 2016 року нарахування за послуги проводилося за індивідуально укладеними договорами (а. с. 17).

Згідно з листом директора Ніжинського РЕМ АТ «Чернігівобленерго» ОСОБА_11 від 03.11.2023 № 54/54/2237/01-13 на підставі ПКЕЕН 12.01.2000 за адресою: АДРЕСА_1 , між ВАТ ЕК «Чернігівобленерго» та ОСОБА_5 укладено договір про користування електричною енергією та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 ; 01.01.2019 з ОСОБА_5 укладено публічний договір про надання послуг з розподілу електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 , та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 (а. с. 18).

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно достатті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

У постанові від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена, як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.04.2020 року у справі № 552/1354/18, позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого не відомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Володіння майном повинно бути безтитульним.

Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Подібні висновки зробив Верховний Суд у своїх постановах від 25 червня 2018 року у справі № 293/312/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 922/1574/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц та, в подальшому, неодноразово підтверджував, зокрема у постановах від 23 жовтня 2021 року у справі № 365/5/20, від 20 грудня 2021 року у справі № 294/380/20.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України с уд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зокрема, згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним та необґрунтованим, відсутніми підстави, передбачені ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння за набувальною давністю.

Так, згідно з матеріалами справи спірний житловий будинок мав власника ОСОБА_3 . Між батьками позивача та ОСОБА_3 відбувся обмін нерухомим майном, у т. ч. спірним будинковолодінням, про що свідчать виписка з погосподарської книги. Тобто батьки позивача разом з позивачем володіли спірним будинковолодінням не безтитульно, і позивачу достеменно відомо про власника вказаного будинковолодіння, за яким на цей час зареєстровано право власності та який помер.

Під час розгляду справи судом також встановлено, що після смерті ОСОБА_3 є спадкоємці, які прийняли спадщину після його смерті, про що свідчить копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 грудня 2019 року, яка міститься в матеріалах справи (зворот а. с. 65). Так, ОСОБА_2 успадкував після ОСОБА_12 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , 1/3 частки якої належали ОСОБА_3 , чоловіку спадкодавця, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_12 , яка володіючи 1/3 часткою вказаної квартири, прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Сам по собі факт користування позивачем спірним будинком не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю на спірний житловий будинок.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 81, 89, 141, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого представником адвокатом Васюком Дмитром Геннадійовичем, до Ніжинської міської ради Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко