печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Вовк С. В.,

при секретарі судового засідання - Брачун О. О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ансу» та Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» Грошової Світлани Василівни про визнання недійним договору про відступлення прав вимоги,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ансу» (далі - ТОВ «Ансу») та Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» Грошової Світлани Василівни про визнання недійним договору про відступлення прав вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 05 червня 2007 року між позивачем та ТОВ Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», укладено кредитний договір №19-316/07-А на суму 16 256 доларів США. Того ж дня укладено договір застави, відповідно до якого заставодавець передає в заставу заставодержателю майно: автомобіль марки FIAT, модель DOBLO PANORAMA, 2007 року випуску, д. н. з. НОМЕР_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2021 року по цивільній справі № 2-6917/11 з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість у розмірі 195 839,76 грн.

21 листопада 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Ансу» укладено договір про відступлення прав вимоги (далі - Договір).

Про існування договору позивачу стало відомо 08 квітня 2019 року.

Ухвалою від 19 березня 2019 року у справі № № 2-6917/11 замінено сторону виконавчого провадження, а саме замінено стягувача з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на ТОВ «Ансу».

21 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А. М. відкрито виконавче провадження НОМЕР_3.

08 листопада 2021 року приватним виконавцем Телявським А. М. відправлена заявка на реалізацію арештованого майна: квартири по АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що на підставі цивільного законодавства договір про відступлення прав вимоги є за своєю природою договором факторингу, оскільки до ТОВ «Ансу» перейшли всі права грошової вимоги у розмірі 13 288 931,48 грн, а сплачено було 3 891 825,88 грн, і відповідно до умов Договору кошти сплачуються у повному обсязі до моменту набуття чинності Договором, тобто на думку позивача відбулось фінансування однієї сторони іншою за рахунок передач останньою права грошової вимоги, що є основною ознакою факторингу.

Позивач зазначає, що законодавством передбачений обов`язок боржника здійснити платіж факторові за умови, тільки якщо він одержав письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги, однак жодного повідомлення від сторін Договору до позивача не надходило, а тому цей Договір укладено з порушенням законодавства, на підставі чого позивач просить визнати його недійсним.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2021 року цивільну справу зв вказаним позовом передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за вказаним позовом відмовлено.

Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

20 лютого 2023 року на адресу суду надійшов відзив ТОВ «Ансу», в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що договір про відступлення права вимоги укладено до чинного законодавства та не є договором факторингу. Щодо неповідомлення боржника відповідач зазначив, що відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника. Також відповідач наголосив, що позовна заява подана з пропущення строку позовної давності. Відповідач у відзиві вказав, що 12 січня 2022 року укладено додаткову угоду між ТОВ «Ансу» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого сторони погоджують, що заборгованість перед кредитором становить 197 659,76 грн.

31 березня 2023 року на адресу суду надійшов відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» з ринку, в якому просить відмовити у задоволенні позову з урахуванням того, що договір укладено до вимог цивільного законодавства. Відповідач зазначає що вказаний договір не є договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна з сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 05 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ Банк «Фінанси та кредит» укладено кредитний договір №19-316/07-А на суму 16 256 доларів США.

05 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ Банк «Фінанси та кредит» укладено договір застави, відповідно до якого заставодавець ( ОСОБА_1 ) передає в заставу заставодержателю майно: автомобіль марки FIAT, модель DOBLO PANORAMA, 2007 року випуску, д. н. з. НОМЕР_1 .

21 листопада 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Ансу» укладено Договір про відступлення прав вимоги.

Згідно з пунктом 1 Договору, Банк відступає новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та поручителів зазначених у Додатку № 1 до Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб до яких перейшли обов`язки боржників.

Пункт 2 Договору передбачає, що новий кредитор в день укладення Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, набуває усі права кредитора.

Відповідно до пункту 4 Договору сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у сумі 3 891 825,88 грн (ціна договору).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року у справі № 2-6917/11 замінено сторону виконавчого провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а саме замінено стягувача з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на ТОВ «Ансу».

21 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А. М. відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа №2/2608/1423/12 виданого 13 лютого 2013 року.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

З матеріалів справи вбачається, що укладений 21 листопада 2018 року між ТОВ «Ансу» та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» договір про відступлення права вимоги, є оплатним договором, згідно з пунктом 4, а тому до нього слід застосовувати загальні положення про купівлю-продажу закріплені у Главі 54 Цивільного кодексу України.

Із змісту вказаного договору вбачається, що він не містить специфічних умов властивих виключно факторингу, які визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також умов про оплату будь-яких коштів первісним кредитором новому кредитору, а відтак суд приходить до висновку про те, що даний договір за своєю правовою природою є оплатним договором про відступлення права вимоги (цесії), а не договором факторингу.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 5-6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов.

Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про недійсність спірного договору, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то судові витрати понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 16, 215, 512-517, 1077-1079, 1084 ЦК України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 141, 174, 178, 258, 259, 265, 268, 280-284, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 1, 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ансу» (адреса: 02094, м. Київ, вул. Магнітогорська, буд. 1; ) та Публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» Грошової Світлани Василівни (адреса: 04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 48) про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Суддя С. В. Вовк