РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Мукачево Справа №303/3179/24

2/303/567/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Держави в особі Державної казначейської служби України

треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на боці відповідача: (1) Головне управління Національної поліції в Закарпатській області;

(2) Закарпатська обласна прокуратура

про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання судового рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з державного бюджету України на свою користь суми 202 216,53 грн (в т.ч. 71014,00 грн 3 % річних, 131202,53 грн. інфляційних втрат), нарахованих за несвоєчасне виконання судового рішення у цивільній справі №303/6931/20.

Третіми особами, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору зазначено Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Закарпатську обласну прокуратуру.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 квітня 2021 року по справі №303/6931/20, було присуджено до стягнення з Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 , 2 000 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а також грошове забезпечення за період з 18.12.2009 року по 30.09.2020 року включно у розмірі 235 605 гривень 87 копійок.

В подальшому, постановою Закарпатського апеляційного суду від 7 лютого 2022 року, апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури задоволено частково, а рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України грошового забезпечення та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимоги відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

4 квітня 2022 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист для примусового виконання рішення суду по справі №303/6931/20, який був пред`явлений до виконання позивачем -20.07.2022.

Доводячи підставність своїх позовних вимог, позивач зазначає, що вищезазначене рішення суду безпосередньо виконане 26.12.2023, оскільки на його банківський рахунок, було зараховано 2000000,00 грн.

Поряд з цим, перерахування коштів мало бути проведено з урахуванням приписів частини четвертої ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізовує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів необхідних для цього документів та відомостей.

Таким чином, за доводами позивача, за період з 20.10.2022 по 26.12.2023 (протягом якого рішення суду не було виконано), він має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 11, 209, 526, 530, 511, 625 Цивільного кодексу України, 4, 13, 175-177 Цивільного процесуального кодексу України.

Також, позивач посилався на судову практику Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 року по справі №686/7081/21 щодо схожої правової проблеми.

14.05.2024 року (після закінчення робочого дня о 17 год. 48 хв.) уповноваженим представником відповідача подано через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву (зареєстрований судом 15.05.2024 Вх. №12192).

З урахуванням того, що ухвалою суду від 11 квітня 2024 року про відкриття провадження у справі відповідачу було визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії даної ухвали для подачі відзиву, суд констатує, що поданий уповноваженим представником відповідача відзив слід залишити без розгляду, оскільки такий подано з порушення процесуального строку.

Ухвала суду про відкриття провадження по справі, доставлена до електронного кабінету відповідача 11.04.2024 о 15:32 год (а.с. 22), а копія ухвали разом з позовною заявою та додатками до неї, отримана відповідачем (згідно з даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення - 25.04.2024, а.с. 34). Клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву від відповідача не надходило.

23.04.2024 року від представника третьої особи (1) через систему «Електронний суд» надійшов «відзив на позовну заяву», який по своїй сутті є поясненнями, оскільки третя особа не має статусу відповідача у справі.

У поданих до суду поясненнях, уповноважений представник третьої особи (1), просить суд закрити провадження у справі, мотивуючи тим, що спори, які виникають під час виконання органами «Казначейства» рішень господарського суду чи суду з розгляду цивільних справ, відповідно до ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства належать до юрисдикції адміністративних судів.

10 травня 2024 року від представника третьої особи (2) судом отримано письмові пояснення про необхідність відмови у задоволенні позову. Висловлюючи свою позицію представник зауважив, що для правильного вирішення справи, суттєвими є приписи, зазначені у пункті 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (зі змінами), згідно з якими, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Аналогічний припис щодо виконання рішення суду про стягнення коштів державного бюджету винятково в порядку черговості міститься і в п.п. 1 п.9 розділу VІ Бюджетного кодексу України.

Крім того, норми спеціального законодавства не передбачають можливості нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою. Державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Для підтвердження обставин, на які позивач посилається у тексті позовної заяви, ним здійснено ряд посилань на судові акти, ухвалені судами, за наслідками судового розгляду справи №303/6931/20. Копії вказаних судових актів в матеріалах справи, яка розглядається не містяться, однак позивач вказав посилання на них в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Поряд з цим, суд, за необхідності, має право і можливість перевірити зміст наведених документів, оскільки володіє повним доступом до ЄДРСР (частина п`ята ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України та частина п`ята ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Отже, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 квітня 2021 року по справі №303/6931/20 (надалі Рішення), частково задоволено позов представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 . Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , 2 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а також грошове забезпечення за період з 18.12.2009 року по 30.09.2020 року включно у розмірі 235 605 гривень 87 копійок.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 7 лютого 2022 року апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури задоволено частково, а рішення суду першої інстанції скасовано, в частині стягнення з Державної казначейської служби України, за рахунок коштів державного бюджету України, грошового забезпечення та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимоги відмовлено. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

4 квітня 2022 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист (а.с.6), який було передано для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області 20.07.2022 (а.с 7).

Як вбачається з матеріалів справи, Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області листом від 10.08.2022 року №4-22-10/4581, повідомило позивача про те, що направило виконавчий лист, виданий 04.04.2022 по справі №303/6931/20 разом з документами, до Державної казначейської служби України для виконання (а.с 8).

Рішення суду апеляційної інстанції по справі №303/6931/20 було виконано відповідачем, що не заперечується позивачем та іншими учасниками справи, внаслідок чого 26.12.2023 року позивач отримав на свій рахунок безготівкове зарахування у сумі 2000000,00 грн, що підтверджується випискою з банківського рахунку (а.с. 10).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 20.10.2022 по 26.12.2023, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, за несвоєчасне виконання рішення у справі №303/6931/20.

Приймаючи такі доводи позивача на предмет їх відповідності нормам законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України гарантовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Щодо порядку здійснення судочинства «належним» судом, у порядку якого мають розглядатися вимоги позивача про стягнення з Держави в особі Державної казначейської служби України 3 % річних та інфляційних втрат, внаслідок невиконання рішення суду, в контексті із запереченнями Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, наведеними у письмових поясненнях, суд виходить з наступного.

При вирішенні спору насамперед необхідно вирішити питання про його юрисдикційність, а отже, про належний суд, який має розглядати дану справу.

У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 Цивільного кодексу України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум з огляду на їх похідний характер від основного спору підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. Такий висновок згодом був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17 (провадження № 14-148цс21). Подібний висновок також був викладений у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21 (провадження № 14-101цс22), в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів, який є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, підлягає розгляду в тому судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням.

Враховуючи наведене, в межах розгляду даної справи, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту першого частини першої ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки «основний спір» розглядався в порядку цивільного судочинства (справа №303/6931/20), а тому похідні вимоги, з приводу зобов`язання сплатити інфляційні втрати та 3% річних є акцесорними, по відношенню до основного позову.

Щодо правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду по справі №303/6931/20, суд зазначає наступне.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 Цивільного кодексу України).

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 Цивільного кодексу України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (див. постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (надалі - Закон № 4901-VI), держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 Цивільного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35),від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).

Відтак, неправильним є розмежовувати відповідальність держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в рішенні суду та відповідальність органу державної влади, який це рішення виконує.

Органи державної влади, зокрема і Державної казначейської служби України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17;1700) і № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Закону № 4901-VI, стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

За змістом частин першої - другої статті 5 Закону № 4901-VI, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом - 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України, розмір процентів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 Цивільного процесуального кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).

У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки:

«91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення».

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновків, що особа, на користь якої ухвалено судове рішення про відшкодування державою моральної шкоди на підставі Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закон № 266/94-ВР), має право на нарахування та виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення (понад три місяці) відповідно до статті 5 Закону № 4901-VI. Тобто, на спірні правовідносини поширюються гарантії держави щодо виконання судових рішень відповідно до статті 2 Закону № 4901-VI. До таких самих висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 19.12.2023 по справі №380/8020/22.

Аналізуючи фактичні обставини даної справи на предмет їх відповідності вищенаведеним приписам законодавства, а також судової практики, суд констатує, що положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України застосовні до спірних правовідносин. Позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання Державою в особі Державної казначейської служби України грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду по справі №303/6931/20.

Позивачем доведено прострочення виконання вищезазначеного рішення суду, оскільки ОСОБА_1 , як стягувач, подав до органу Державної казначейської служби України виконавчий документ про стягнення коштів - 20.07.2022 року, що підтверджується відповідним штемпелем на заяві (а.с. 7) та виконавчому листі (а.с. 6).

У свою чергу, Держава, за цим виконавчим документом, не перерахувала позивачу кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу Державної казначейської служби України.

Згідно з даними банківської виписки зарахування коштів на рахунок ОСОБА_1 відбулось тільки 26.12.2023.

В свою чергу, слід зауважити, що хоча державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання рішення суду про відшкодування шкоди державою, однак сама по собі відсутність коштів не обмежує поширення дії статті 625 Цивільного кодексу України на правовідносини щодо прострочення виконання державою її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням.

Визначаючи період прострочення виконання рішення суду по справі №303/6931/20, суд виходить з наступного.

Із урахуванням правової позиції, наведеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 року по справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22), Верховним Судом у постанові від 17 січня 2024 року по справі № 757/26216/22-ц (провадження № 61-10427 св 23) виснувано, що три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду, слід стягувати не з дати пред`явлення до виконання такої постанови, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу Державної казначейської служби України виконавчого документа (частина четверта статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень») і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Отже, три місяці для виконання рішення суду по справі №303/6931/20, пред`явленого для виконання на підставі виконавчого листа до Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області 20 липня 2022 року, сплинули 20 жовтня 2022 року. Тому днем початку прострочення боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є 21 жовтня 2022 року, а не 20 жовтня 2022 року, як зазначено позивачем у поданому розрахунку.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково, а тому суд вважає за необхідне навести розрахунок трьох процентів річних.

Суд виходить з того, що за період з 21 жовтня 2022 року (день початку прострочення) по 25 грудня 2023 року (день, що передує дню повного виконання судового рішення) прострочення виконання рішення суду у сукупності складає 431 день.

При цьому, 3% річних суд розраховує за формулою:

[Проценти] = [Сума боргу] ? 3%/100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році].

За період: з 21.10.2022 року по 31.12.2022 року - 72 дні

[Проценти] = 2 000 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 72 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 11 835,62 грн.

За період: з 01.01.2023 року по 25.12.2023 року - 359 днів

[Проценти] = 2 000 000,00 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 359 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 59 013,70 грн.

Таким чином, загальна сума 3 % річних складає 70 849,32 (11 835,62 грн + 59 013,70 грн.)

Інфляційні втрати суд розраховує за формулою:

[Інфляційні втрати] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції]/100% - [Сума боргу].

Суд бере до уваги, що прострочення виконання рішення суду у жовтні 2022 року не перевищує 15 днів, тому за цей місяць індекс інфляції не враховується (позиція щодо розрахунку інфляційних втрат, викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19).

У період, що стосується: «01.11.2022 - 25.12.2023» індексація на суму 2 000 000,00 грн склала: [сукупний індекс інфляції] = 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% ? 100,50% ? 100,80% ? 99,40% ? 98,60% ? 100,50% ? 100,80% ? 100,50% ? 100,70% = 106,560% (за період листопад 2022 - грудень 2023).

Розрахунок інфляційних втрат: 2 000 000,00 грн (сума боргу) ? 106,560% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 2 000 000,00 грн (сума боргу) = 131 202,53 гривень.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що згідно із п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання.

Зважаючи на те, що вимоги про стягнення з Держави, в особі Державної казначейської служби України, 3 % річних та інфляційних втрат, пов`язані із неналежним виконанням рішення суду про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, тому зазначені вимоги є акцесорні до основного зобов`язання. Відтак, позивач звільнений від обов`язку сплати судового збору за подання даного позову.

За таких обставин, сплачений позивачем судовий збір підлягає поверненню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму 202051,85 грн. (двісті дві тисячі п`ятдесят одна гривня 85 копійок) (в т.ч.: 70849,32 грн 3% річних, 131 202,53 грн - інфляційні втрати) за несвоєчасне виконання судового рішення у справі 303/6931/20.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Повернути ОСОБА_1 , з державного бюджету України, суму 2022,20 (дві тисячі двадцять дві гривні 20 копійок) гривень сплаченого судового збору на підставі квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 09.04.2024 №11.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження

7. Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: Держава в особі Державної казначейської служби України, 01601, м.Київ, вул. Бастіонна 6,

Треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на боці відповідача: (1) Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, 88000, м.Ужгород, вул. Ф.Ракоці 13, ;

(2) Закарпатська обласна прокуратура, 88000, м.Ужгород, вул. Коцюбинського 2а, .

Суддя В.В. Кость