Справа № 717/880/24
Номер провадження2/717/203/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року селище Кельменці

Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого - судді Телешмана О.В.,

з участю секретаря судового засідання Глібіщук М.Л. ,

позивач ОСОБА_1 - в судове засідання не з`явився;

представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився;

представник третьої особи, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування - виконавчий комітет (служба у справах дітей) Кельменецька селищна рада Дністровського району Чернівецької області в судове засідання не з`явився;

відповідач - ОСОБА_3 - в судове засідання не з`явилася;

Позивач ОСОБА_1 подав до Кельменецького районного суду Чернівецької області позовну заяву, в якій просить:

визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати дитину на його утримання.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання та утримання неповнолітньої дитини., суд, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій позов підтримав та просить розглядати справу в його відсутності.

Представник третьої особи, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування - виконавчий комітет (служба у справах дітей) Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області Грифлюк Р.І. подала до суду заяву, в якій позов підтримав та просить розглядати справу в її відсутності висновок органу опіки і піклування, який затверджений рішенням виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області від 17.05.2024 року №115, з якого вбачається, що орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_3 викликалася до суду в порядку, встановленому ЦПК України.

Заяви та клопотання не надходили.

Інші процесуальні дії у справі не вчинялися.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 1 жовтня 2000 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів громадянського стану Кельменецького районного управління юстиції, актовий запис за № 58, що стверджується рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 22.02.2024 року по справі № 717/44/24. Позивач ОСОБА_1 згідно свідоцтва про народження є батьком малолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини № НОМЕР_1 . Згідно довідки Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області №494 від 26.03.2024 року позивач ОСОБА_1 дійсно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 і його сім`я складається з дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З характеристики виданої Кельменецької селищної ради від 26 березня 2024 року № 495, що ОСОБА_1 на території селища Кельменці проживає за період проживання на території селища зарекомендував себе з позитивної сторони, має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, не допускає аморальної поведінки, скарг від мешканців на його поведінку не надходило.

З довідки закладу дошкільної освіти (ясла - садок) №1 від 26.03.2024 року №10 вбачається, що батько ОСОБА_1 бере активну участь у дошкільному житті класу, організації заходів, регулярно цікавиться вихованням дитини, пропонує посильну допомогу, а мати ОСОБА_3 не цікавиться вихованням та життям дитини - ОСОБА_4, зі слів якої нею зймається вдома лише батько, а мама з ними не проживає.

Отже між сторонами склалися сімейні правовідносини та виник спір з приводу утримання та місця проживання дітей.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1, ч.2 та ч.3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року(далі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ті обставини, що малолітня дитина тривалий час постійно проживала з батьком, прихильна до нього, висловила бажання проживати і надалі з ним, батько належним чином турбується про дитину, є виключними обставинами, які дають підстави визначити місце проживання дитини саме з батьком. При цьому, у даному випадку не йдеться про розлучення дитини з її матір`ю, оскільки мати з дитиною не проживала.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально- побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується виключно з позитивної сторони, своєю поведінкою не шкодить розвиткові дитини, ним створено всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини та задоволення гармонійного розвитку її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Натомість, судом встановлено, що мати дитини ОСОБА_3 з дитиною не проживає та не займається її вихованням на належному рівні, не створює необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей і задоволення гармонійного розвиток їх особистостей в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Викладене вище також підтверджується висновком органу опіки і піклування затвердженим рішенням виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області від 17.05.2024 року №115, з якого вбачається, що орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, взявши до уваги позицію органу опіки та піклування суд дійшов висновку про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , так як це відповідає найкращим інтересам дитини.

Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки ОСОБА_3 по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і батько ОСОБА_1 і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дітьми.

Відповідачка ОСОБА_3 в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надала суду доказів, який би спростовували доводи та докази позивача що місця проживання дитини та підтверджували її участь у вихованні та матеріальному утриманні дитини, зокрема доказів, що вона проживає з дітьми, утримує їх матеріально, займається на належному рівні їхнім вихованням, створює необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей та задоволення гармонійного розвиток їх особистостей в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини слід задовольнити повністю, а саме: слід визначити місце проживання дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі ст. ст. 51 Конституції України, ст. 3,9,18,27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року ст.29 ЦК України, ст. 7, 18,19, 24,55, 56, 105, 110, 112,141,153,157,160,161 СК України, керуючись ст. ст. 12, 19, 76-81, 141, 247, 258, 259, 263- 265 ЦПК України , суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити повністю.

Визначити місце проживання дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 ).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.05.2024 року.

Суддя: