20.05.2024 Єдиний унікальний номер 205/8886/23
Провадження № 2/205/171/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2024 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Данчула К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що 08 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. В період шлюбу ними було придбано автомобіль «AUDI Q5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, який було зареєстровано на ОСОБА_1 , та який є спільним сумісним майном подружжя. В подальшому шлюбні відносини між ними не склались. Відповідно до інформаційно-консультаційної довідки від 17 серпня 2023 року ринкова вартість автомобіля становить 814 700 грн., а сам транспортний засіб знаходиться в користуванні відповідача. Сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу майна, у зв`язку з чим вона звернулась до суду та просила виділити відповідачу легковий автомобіль марки AUDI, модель Q5, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, 2014 року випуску, об`єм двигуна 1 984 см3, вартістю 814 700 грн., припинивши право спільної сумісної власності на це майно та визнавши за ним право власності на цей автомобіль; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 407 350 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 8 147 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

05 жовтня 2023 року представником відповідача ОСОБА_4 було подано відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що відповідач погоджується з тим, що автомобіль було придбано ними у період шлюбу, але спірне майно вже давно не знаходиться у користуванні подружжя і вже двічі було відчужене за договорами купівлі-продажу транспортного засобу. Перше відчуження транспортного засобу відбулося 05 січня 2023 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу укладеному між відповідачем та ОСОБА_5 , та не могло бути здійснено без відома позивача, оскільки вона була безпосереднім власником транспортного засобу і уповноважила відповідача на вчинення вищезазначених дій нотаріальною довіреністю від 03 січня 2023 року, і саме з цією метою позивач повернулась до України, оскільки їй терміново були потрібні грошові кошти для проживання за кордоном, а друге відчуження транспортного засобу відбулося 02 вересня 2023 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Посилається на те, що позивач приховує від суду те, що під час першого відчуження автомобіля позивач у готівковій формі отримала грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США отримані від реалізації автомобіля, що перевищує 50% вартості транспортного засобу, та при отриманні нею коштів були присутні свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_7 . Ставить під сумнів дані інформаційно-консультативної довідки від 17 серпня 2023 року, оскільки повторне відчуження автомобіля за договором купівлі-продажу від 02 вересня 2023 року відбулось за 521 000 грн., а позивач стверджує, що вартість автомобіля становить 814 700 грн. та просить стягнути на свою користь компенсацію в розмірі 1/2 частини його вартості в розмірі 407 350 грн., що майже дорівнює реальній повній власності автомобіля за вищевказаним договром.

19 жовтня 2023 року представником позивача ОСОБА_3 було сформовано відповідь на відзив, в якому просила задовольнити позовну заяву у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що позивачу не було відомо про те, що відповідач не користується автомобілем та продав його 05 січня 2023 року, оскільки вона перебувала разом з дитиною з 05 січня 2023 року за кордоном в Польщі, а відповідач не повідомляв особисто усно або письмово позивача про факт продажу спільного автомобіля іншій особі, та позивач стверджує, що не знала про існування вищевказаного договору купівлі-продажу автомобіля, оскільки в цей день 05 січня 2023 року в 14 год. 28 хв. перетинала кордон Україна-Польща. Вказує, що метою приїзду 31 грудня 2022 року позивача до України було хвилювання за здоров`я відповідача та допомога йому у зв`язку з тяжким післяопераційним станом. З приводу другого відчуження транспортного засобу від 02 вересня 2023 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , то у зв`язку з припиненням спілкування з відповідачем і перебуванням за кордоном позивач не була обізнана про вказаний факт продажу. З приводу отримання коштів у розмірі 10 000 доларів США від реалізації під час першого продажу автомобіля - 05 січня 2023 року вказує, що такі кошти позивачем не отримувались, оскільки в цей день позивач перетинала кордон Україна-Польща. Посилається на те, що відповідно до матеріалів справи відповідач не обґрунтував підстави невизнання вартості автомобіля згідно інформаційно-консультативної довідки ВИХ №GP 230815-001 від 17 серпня 2023 року. Щодо нотаріальної довіреності від 03 січня 2023 року зазначає, що відповідач пояснив позивачу, що в період перебування позивача за кордоном, автомобіль перебуває в його користуванні і йому необхідна довіреність від позивача з метою укладення договорів страхування автомобіля чи у випадку ДТП, у разі, якщо автомобіль потрапить на штраф майданчик, для того, щоб його можна було забрати, а в силу свого важкого психологічного стану, пов`язаного з постійними сварками з відповідачем, під час підписання довіреності позивач не розуміла, що довіреність може бути використана з метою відчуження автомобіля. Крім того, позивач не надавала окремої письмової заяви-згоди на відчуження автомобіля під час укладення договору купівлі-продажу між відповідачем та ОСОБА_5 , оскільки в день укладення договору купівлі-продажу автомобіля позивач взагалі не перебувала у м. Дніпрі і їй не було відомо про факт продажу автомобіля 05 січня 2023 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2023 року частково задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 та витребувано у ОСОБА_2 документи, які були долучені до відзиву на позовну заяву, а саме копії: нотаріальної довіреності від 03 січня 2023 року та договору купівлі-продажу 1242/2023/4031141 від 02 вересня 2023 року, які надіслати ОСОБА_1 та її представнику ОСОБА_3

19 грудня 2023 року представником відповідача ОСОБА_4 було сформовано письмові пояснення в яких зазначила, що позивач отримала кошти від продажу автомобіля ще 03 січня 2023 року, оскільки автомобіль мали намір продати рідному сину відповідача від першого шлюбу, і як видно із тої ж переписки, що надана позивачем, покупець автомобіля ОСОБА_5 їхав з Західної України до міста Дніпра паралельно з позивачем з однаковими намірами, і вона забула стерти це повідомлення, а стерла тільки те де йшлося про мету його приїзду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про витребування у Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях належним чином завірену копію договору про набуття ОСОБА_5 права власності на автомобіль 2014 року випуску, марка AUDI, модель Q5.

19 лютого 2024 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про виклик свідків в судове засідання для допиту, а також закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Від позивача та її представника надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі відповідача, щодо задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази та покази свідка ОСОБА_5 , виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 08 липня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 , виданим Ленінським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №214 (т. 1 а. с. 69).

Матеріалами справи підтверджено, що транспортний засіб «AUDI Q5», номер шасі НОМЕР_2 , 2014 року випуску, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , було зареєстровано 22 січня 2020 року за ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , яке видано 22 січня 2020 року ТСЦ 1242(т.1 а.с.67).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Таким чином, з наявних матеріалів справи судом встановлено, що транспортний засіб «AUDI Q5», державний номерний знак НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний сторонами під час їх перебування у шлюбі. Крім того, як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідач не оспорює факт придбання сторонами вищевказаного автомобіля в період шлюбу, тобто зазначений факт визнано сторонами та додаткового підтвердження не потребує.

Оскільки автомобіль був придбаний подружжям в період перебування у шлюбі, він є спільною сумісною власністю подружжя на підставі ч. 1 ст. 60 СК України, чого сторони не заперечують.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 2, 3 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно із пунктами 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Крім того, згідно пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом встановлено, що 03 січня 2023 року ОСОБА_1 було надано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Карпенко Н.В. та зареєстровану в реєстрі за №1, якою вона уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися (продати, обміняти, заставити, здати в оренду, позичку в забезпечення її власних зобов`язань, а також при здійсненні повноважень за цією довіреністю користуватись) належним їй на праві свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого 22 січня 2020 року ТСЦ 1242, автомобіля «AUDI Q5», 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , зареєстрований 22 січня 2020 року ТСЦ 1242, дата першої реєстрації 01 березня 2019 року, державний номерний знак НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 184-185).

Також судом встановлено, що 05 січня 2023 року між продавцем - ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , який діяв на підставі доручення продавця, та покупцем - ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2023/3589470, а саме: автомобіля марки/моделі «AUDI Q5», білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , а за домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 521 000 грн. (т. 1 а. с. 222).

Крім того, 02 вересня 2023 року між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2023/4031141, а саме: автомобіля марки/моделі «AUDI Q5», білого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , а за домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 521 000 грн. (т. 1 а. с. 99).

Отже, беручи до уваги, що транспортний засіб, який є об`єктом спільної сумісної власності, вже вибув з володіння сторін, то у суду відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог в частині виділення відповідачу спірного автомобіля з припиненням права спільної сумісної власності на це майно та визнанням за відповідачем права власності на нього, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною третьою статті 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 218 ЦК України передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 жовтня 2018 у справі №127/7029/15-ц.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач надавала згоду на продаж автомобіля відповідачем, який ним було здійснено 05 січня 2023 року, а сторона відповідача в свою чергу зазначає, що саме з метою відчуження автомобіля та отримання грошових коштів від його реалізації позивач приїжджала до України та видала довіреність відповідачу, хоча довіреність видана не конкретно на відчуження транспортного засобу, а саме на розпорядження вказаним майном.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що відповідач надавав кошти від продажу автомобіля позивачу або ж використав кошти з продажу автомобіля в інтересах сім`ї.

Отже, з наведено вище вбачається, що відповідач самостійно, без згоди позивача, здійснив продаж автомобіля марки/моделі «AUDI Q5», 2014 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , який був спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2023/3589470 від 05 січня 2023 року, у зв`язку з чим встановити дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи суд позбавлений можливості.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15- ц (провадження № 61-9018сво18).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, представник позивача посилається на інформаційно-консультаційну довідку оцінювачем Оціночної компанії ТОВ «Галтекс Плюс» ОСОБА_9 за вих. №GP230815-001 від 17 серпня 2023 року щодо ймовірної ринкової вартості колісного транспортного засобу марки/моделі «AUDI Q5», ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN): НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, 2014 року випуску, об`ємом двигуна 1 984 см3, яка в ході розрахунку порівняльним підходом складає 814 700 грн. (т. 1 а. с. 57-60).

Відповідно до пункту 16 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440, визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.

Таким чином, визначення ринкової вартості транспортного засобу здійснено відповідно до Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав».

При цьому, стороною відповідача іншого висновку щодо вартості спірного майна - автомобіля на час звернення позивача з цим позовом до суду не надано, а обґрунтування незгоди з інформаційно-консультативною довідкою за вих. №GP230815-001 від 17 серпня 2023 року ґрунтується лише на вартості транспортного засобу, яка зазначена в договорі купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2023/4031141 від 02 вересня 2023 року і визначена лише за домовленістю між сторонами в розмірі 521 000 грн., а не дійсній вартості майна на час звернення до суду із вказаним позовом.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачу, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі №501/2211/18, від 3 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц, від 3 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі №760/789/19).

У постанові від 25 травня 2020 року у справі №347/955/16 Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.

За змістом (правами й обов`язками щодо поділу неподільної речі шляхом присудження позивачеві компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя на цю річ і її виділення відповідачеві), одним із об`єктів (неподільною річчю, поділу якої стосується спір) і суб`єктами (особами, які набули у власність це майно, перебуваючи у шлюбі) спірні правовідносини у справі №347/955/16 є подібними до спірних правовідносин у вказаній справі.

За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стосовно наданих у судовому засіданні показів свідка ОСОБА_5 суд вважає, що факт передачі коштів позивачу в зазначеному стороною відповідача розмірі 10 000 доларів США не може ґрунтуватись лише на показах свідка, який є рідним сином відповідача, а отже зацікавленою особою, без належного документального підтвердження вказаної обставини

Отже, підсумовуючи вищенаведене, керуючись чинними положеннями процесуального законодавства, з метою встановлення балансу та ефективного захисту прав, інтересів сторін, в контексті встановлених обставин справи спірний автомобіль проданий відповідачем в період шлюбу; приймаючи до уваги неспростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, натомість спростування презумпції вчинення угоди в інтересах сім`ї, презумпції згоди одного із подружжя на укладення угоди другим з подружжя (ст. ст. 60, 65 СК України), зважаючи на те, що позивачу належить компенсація за відчужений автомобіль в розмірі, який дорівнює 1/2 частини автомобіля, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі 407 350 грн. беручи до уваги інформаційно-консультативну довідку за вих. №GP230815-001 від 17 серпня 2023 року щодо ймовірної ринкової вартості колісного транспортного засобу в розмірі 814 700 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме суму судового збору в розмірі 4 073,50 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам

Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСОБА_1 у цій цивільній справі на підставі договору №2 про надання правничої допомоги від 26 серпня 2023 року надавала адвокат Сафіна О.Т. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серії МК №001797 від 22 травня 2020 року і ордер на надання правничої (правової) допомоги Серії ВЕ №1096602 від 26 серпня 2023 року) (т. 1 а. с. 53-57, 66).

Верховний Суд у постановах від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 та від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 також висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Також Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Так, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем було надано: акт приймання-передачі виконаної роботи від 19 жовтня 2023 року до договору про надання правничої допомоги від 26 серпня 2023 року разом з розрахунком наданих послуг (детальний опис робіт) на загальну суму 15 000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордеру №19.10 від 19 жовтня 2023 року про прийняття від ОСОБА_1 за вищевказаними договором та актом коштів в сумі 15 000 грн. (т. 1 а. с. 213-214).

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19 зазначено, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору.

Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначила про те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», і такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем ОСОБА_1 послуг адвоката та понесення нею витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Також при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Так, розглядаючи надані позивачем докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, та дійшов висновку, що розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 15 000 грн. не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат і критерію розумності їх розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг.

Окрім того, Суд враховує, що 12 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №904/4507/18, в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц), і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Суд звертає увагу також на те, що з наданого суду розрахунку наданих послуг (детального опису робіт) від 19 жовтня 2023 року вбачається, що адвокатом було надано такі послуги: 26 серпня 2023 року - попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин вартістю 500 грн.; 27 серпня 2023 року - вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, судової практики вартістю 2 000 грн.; 28 серпня 2023 року - складання позовної заяви про поділ майна, подання її до суду, супровід справи у суді вартістю 8 000 грн.; 19 жовтня 2023 року - складання відповіді на відзив, подання відповіді до суду, супровід справи у суді вартістю 4 500 грн.

При цьому, вищезазначені послуги з вивчення та правового аналізу матеріалів справи, судової практики вартістю 2 000 грн. суд не розцінює як окремо наданий вид правничої допомоги, враховуючи, що при підготовці позовної заяви адвокат повинен здійснювати вивчення та правовий аналіз як матеріалів справи, так і судової практики.

Крім того, вищевказаний розрахунок містить посилання на супровід справи у суді, включений до послуги зі складання позовної заяви, так і до складання відповіді на відзив, а з наданих до суду документів на підтвердження змісту, обсягу наданої правової допомоги та її вартості, суд не вбачає підстав для стягнення витрат у повному обсязі за відсутності належного обґрунтування змісту такого супроводу та його вартості.

Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що фактично правова допомога у цій справі все ж була надана, є документально підтвердженою, а її обсяг було встановлено з матеріалів справи, враховуючи співмірність витрат на правову допомогу з обсягом і змістом наданої правової допомоги та часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу в сумі 7 500 грн., які є співставними з обсягом і змістом наданих послуг пропорційно задоовленим позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 65, 69-71 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 10, 81, 89, 133, 137, 141, 142, 263-265, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_6 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, як компенсації частки у праві спільної сумісної власності подружжя, у розмірі 407 350 грн., а також сплачений судовий збір в розмірі 4 073,50 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7 500 грн.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: Т.П. Терещенко