З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"22" травня 2024 р. м.Житомир
Корольовський районний суд м.Житомира у складі:
головуючої судді Драча Ю.І.
за участю: секретаря судового засідання Алексеєнко В.В.,
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Житомирська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житлом
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 , чоловіком теперішньої наймачки кватири АДРЕСА_1 , 27.04.1983 року було отримано ордер на вселення у цю квартиру для проживання сім`єю. В даній квартирі на той час були зареєстровані як сім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті квартиронаймачем оформлена була і є до сьогодні ОСОБА_3 . ОСОБА_7 та ОСОБА_6 виросли утворили свої сім`ї. ОСОБА_8 залишилась проживати з матір`ю ОСОБА_3 в квартир АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_4 з 2001 року виїхав за кордон, з того часу в квартирі АДРЕСА_1 він не проживав. На даний час він з своєю сім`єю проживає на постійній основі в Португалії.
Крім цього зазначено, що у квартирі фактично проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , неповнолітні доньки останньої. ОСОБА_4 хоча й зареєстрований у житлі, але не проживає в ньому більше двадцяти років. Поточні та капітальні ремонти, комунальні послуги та інші витрати по утриманню даної квартири несуть лише ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим, виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.
Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 25.10.2023 позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
17.10.2023 позивачем подано заяву про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 30.11.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 15.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в ньому.
Відповідач ОСОБА_4 відзиву на позовну заяву не подав. Про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку за адресою реєстрації місця проживання. Про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не надходило.
Від третьої особи у справі - Житомирської міської ради будь яких заперечень та заяв щодо розгляду справи не надходило.
Згідно з ч.1 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.
Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи неявку відповідачів в судове засідання, відсутність відзиву на позовну заяву, а також наявну згоду позивачки та її представника на ухвалення заочного рішення, суд вирішив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Положеннями статті 41 Конституції України, статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним.
Згідно статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до положень частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
При цьому, ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 242 Цивільного кодексу України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.
Частиною другою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина четверта статті 29 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).
Відповідно до відомостей обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, які були надані на запит суду вбачається, що позивачі у справі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідач у справі - ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .
Вказана квартира не приватизована.
Технічний паспорт від 16.08.1996 року виданий на ім`я ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 15-16).
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказали, що проживають в квартирі АДРЕСА_1 на підставі ордеру, де також зареєстрований відповідач по справі - ОСОБА_4 , який з 2001 року не проживає у квартирі, за комунальні послуги не платять, а тому посилаючись на положення ст.ст. 71, 72 ЖК України просили визнати його такими, що втратив право користування житлом.
Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодопропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений іззайманого жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, щоаналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилались на положення статей 71, 72 ЖК України.
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК УРСР доказуванню сторонами та встановленню судом підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 вказала, що фактично є наймачем квартири АДРЕСА_1 , однак, зазначене не підтверджено належними та допустимими доказами.
Враховуючи, що позивачами не доведено, що вони є наймачами квартири АДРЕСА_1 , суд не вбачає підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, як член сім`ї наймача.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст.263-265, 268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Житомирська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя Ю. І. Драч