Справа № 369/302/24
Провадження № 2/369/3688/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

за участю секретаря Херенкової К.К.,

третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ), Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 у січні 2024 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ), Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про зняття арешту з майна.

Позовні вимоги мотивує тим, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 червня 2006 року у зв`язку з виконанням виконавчого листа № 1-27 від 13 лютого 2006 року виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 , на користь НДЕКЦ у Київській області боргу в сумі 276 грн. 93 коп. накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , a саме: 1/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02 вересня 2003 року кв. АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 - 1/3, ОСОБА_2 - 1/3, ОСОБА_4 - 1/3. Загальна площа квартири 20,4 кв.м.

На даний час, як зазначає позивач, вказану квартиру вирішено продати, проте з`ясувалося, що на частину квартири накладено арешт. З метою зняття арешту з майна та заборони відчуження, позивач звернувся до ВДВС у Бучанському районі Київської області, разом з тим виконавча служба не зняла арешт з майна та заборону посилаючись на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та звертала увагу, що з відомостей запису №3325757 (підстава обтяження: постанова б/н від 02 червня 2006 року, Державна виконавча служба у Києво-Святошинському районі) Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна неможливо встановити номер виконавчого провадження, при здійсненні якого державним виконавцем було накладено арешт.

Таким чином, позивач не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, оскільки на нього накладений арешт, який не можливо зняти в позасудовому порядку, так як на даний час виконавче провадження, в межах якого накладено арешт, відсутнє, що порушує його законні права та інтереси як власника майна, в тому числі і стосовно права вільного розпорядження належним йому майном.

Таким чином, на підставі вищезазначеного, позивач просить суд зняти (скасувати) арешт зі всього майна, що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає в АДРЕСА_1 , а саме 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 та зняти (скасувати) заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає в АДРЕСА_1 , а саме: 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 накладені 02 червня 2006 року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем Сидорчук О.В. відділу державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі управління юстиції у Київській області.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєвої І.О. від 19 січня 2024 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2024 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

У судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином. Разом з позовом надав заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити, не заперечував щодо винесення заочного рішення.

У судове засідання відповідачі не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином, не надали заяву про розгляд справи без їх участі, правом надати відзив не скористалися, причини неявки суду не відомі.

Третя особа ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду була повідомлена належним чином.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_1 не заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 02 вересня 2003 року, виданого від 02 вересня 2003 року згідно з розпорядженням (наказом) №105, Органом приватизації Боярської міської ради посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної часткової власності гр. ОСОБА_1 - 1/3 та членам її сім`ї ОСОБА_2 - 1/3, ОСОБА_4 - 1/3 (запис у реєстровій книзі №150/56).

Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 червня 2006 року виданої державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі Сидоруком О.В. на підставі виконавчого листа №1-27 виданого 13 лютого 2006 року Києво-Святошинським райсудом, постановлено: накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає в АДРЕСА_1 , a саме: 1/3 частина квартири за адресою АДРЕСА_1 та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає в АДРЕСА_1 , a саме: 1/3 частина квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) №53331 від 15 листопада 2023 року вбачається, що з відомостей запису №3325757 (підстава обтяження: постанова, б/н від 02 червня 2006 року, Державна виконавча служба у Києво-Святошинському районі) Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна неможливо встановити номер виконавчого провадження, при здійсненні якого державним виконавцем було накладено арешт.

Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Позивач, звертаючись з позовом до суду про зняття арешту з майна та заборони його відчуження, посилається на те, що номер виконавчого провадження, в межах якого на нього було накладено арешт, встановити неможливо, у зв`язку із чим зняти арешт з майна можливо тільки за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року, справа № 904/51/19 та від 24 травня 2021 року, справа № 712/12136/18.

В пункті 5 постанови № 5від 03.06.2016 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" роз`яснив, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017), а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (в редакції чинній до 15.12.2017). Аналогічна норма міститься в п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в чинній редакції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадженні, в рамках яких було накладено арешт та заборона відчуження на його майно, а тому, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 29 липня 2020 року в справі № 161/3171/19, від 20 січня 2021 року в справі № 157/298/19, від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18, від 16.01.2021 № 473/4773/19, від 19 січня 2022 року в справі №577/4541/20.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.13, 255, 258, 260-261 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ), Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про зняття арешту з майна.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Інна ФІНАГЕЄВА