ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2814/24 Справа № 204/2036/23 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська»

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що починаючи з 10 червня 2013 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Вугільна компанія «Краснолиманське». Остання його посада, з 09 вересня 2019 року гірничий майстер підземний з повним робочим днем в шахті.

Зазначає, що наказом № 2519/к від 26 вересня 2021 року його звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Після звільнення та до сьогоднішнього дня ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» не провело з ним остаточний розрахунок, проте зобов`язано було провести в останній робочий день, тобто 26 вересня 2021 року, та не виплатило заборгованість по заробітній платі у розмірі 51712,64 грн., визначену після утримання обов`язкових платежів та зборів,

У зв`язку з чим вимушений звернутися до суду та просити стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» заборгованість по заробітній платі у розмірі 51712,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27 вересня 2021 року по 01 січня 2023 року у розмірі 230817,21 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 51712,64 грн. без відрахування із зазначеної суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнуто із ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91744,38 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ТОВ «Краснолиманське» на користь Держави судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 судовий збір з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні пропорційно задоволеним вимогам у сумі 984,92 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення суду мотивовано наявністю підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки виплата заборгованості по заробітній платі в день звільнення не здійснена, тому відповідач має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до положень ст. 117 КЗпП України. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд врахував, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за період з 27 вересня 2021 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення по 25 березня 2022 року включно, тобто за шість місяців, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 15 лютого 2023 року, після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який є чинним та обов`язковим до виконання.

Не погодившись з рішенням суду, ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» звернулося з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду змінити в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягаючому до стягнення, зменшивши до розміру 50000,00 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Зазначає, що позивач не звернувся до суду за захистом своїх прав одразу після звільнення, а тому умисно не здійснив таких дій з метою подальшого особистого збагачення за рахунок підприємства на, що суд першої інстанції уваги не звернув. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на скрутне матеріальне становище підприємства, тому стягнення середнього заробітку у значному розмірі є додатковим фінансовим тягарем, який ускладнює велику кількість процесів на підприємстві.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно зі ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що починаючи з 10 червня 2013 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське». З 09 вересня 2019 року займав посаду гірничого майстра підземного з повним робочим днем в шахті.

Наказом ДП «ВК «Краснолиманське» від 26 вересня 2021 року № 2519/к ОСОБА_1 звільнено з посади гірничого майстра підземного за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до довідки ДП «ВК «Краснолиманське» №01/11 -327/3 від 28 грудня 2022 року, яка міститься у матеріалах справи, відповідач має заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем у розмірі 51712,64 грн., разом з цим, визначена сума середньо денного заробітку у розмірі 728,13 грн.

На день звільнення остаточний розрахунок із відповідачем не проведений.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

Суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27 вересня 2021 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у ч.1 ст. 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців.

У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.

На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом 15 лютого 2023 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд дійшов вірного висновку про те, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2021 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 25 березня 2022 року включно, тобто за шість місяців.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток розраховується за період з 27 вересня 2021 року по 25 березня 2022 року, а не як розраховує позивач за період з 27 вересня 2021 року по 01 січня 2023 року.

Відповідно до п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 27 вересня 2021 року по 25 березня 2022 року включно складає 91744,38 грн. (728,13 грн. х 126 дні (вересень 2021 - 4 дні, жовтень 2021 року - 20 днів, листопад 2021 року - 22 дні, грудень 2021 року - 22 дні, січень 2022 року - 19 днів, лютий 2022 року - 20 днів, березень 2022 року - 19 днів) = 91744, 38 грн.) й саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Крім того, слід враховувати роз`яснення, наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме у розмірі 91744,38 грн. без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, що підтверджується належними та допустимими доказами у розумінні норм цивільно-процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та дійшов невірного висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання скаржника на скрутне матеріальне становище підприємства, а тому стягнення середнього заробітку у значному розмірі є додатковим фінансовим тягарем, який ускладнює велику кількість процесів на підприємстві, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів, а саме середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та не звільняє роботодавця від відповідальності передбаченої КЗпП України.

Аргументи апеляційної скарги про те, що сума середнього заробітку є несправедливою та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, є безпідставними, оскільки з урахуванням періоду невиплати заробітної плати, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, судом першої інстанції була стягнута з 27 вересня 2021 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 25 березня 2022 року включно, тобто за шість місяців, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 15 лютого 2023 року, після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який є чинним та обов`язковим до виконання.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю.Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна