КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Єросова І.Ю.
Єдиний унікальний номер справи № 760/4848/23
Апеляційне провадження №22ц/824/4777/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Кролівець О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , особи яка не приймала участі у розгляді справи, на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Наталі Олегівни про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя, боржник - ОСОБА_2 , стягувачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд , -

В с т а н о в и в :

У березні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Уманець Н.О. звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з вищезазначеним поданням.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 березня 2023 року справу направлено для розгляду за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 58-59)

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні перебувають виконавчі листи № 759/16556/17 , видані Святошинським районним судом м. Києва 16 грудня 2022 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди та витрат по сплаті послуг експерта на загальну суму 1 624 710 грн, та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди та витрат по сплаті послуг експерта на загальну суму 1 624 710 грн (а.с. 9, 22).

Постановою приватного виконавця Уманець Н.О. від 02 січня 2023 року виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження № НОМЕР_11. Загальна сума стягнення по зведеному виконавчому провадженню з урахуванням основних винагород приватного виконавця складає 3 574 362 грн Приватним виконавцем під час виконання направлені ряд запитів щодо наявності майна у боржника.

Як зазначає приватний виконавець, боржник ухиляється від виконання рішення суду та законних вимог виконавця, заборгованість боржником не погашена, рішення суду не виконано.

ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 з 18 червня 2011 року.

Земельна ділянка :00:007:0020 за адресою: АДРЕСА_1 придбана 09 серпня 2021 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу.

Земельна ділянка :00:007:0019 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 придбана 09 серпня 2021 року зареєстрована за ОСОБА_5 .

Вказане майно придбане ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 09 серпня 2021 року. Враховуючи ,що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, вказане майно є спільним майном подружжя, а відтак 1/2 частина належить ОСОБА_2

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 належить на праві власності з іншими членами родини.

Визначення частки майна боржника у майні ,що перебуває у спільній сумісній власності є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу із боржника, який не має іншого майна, на яке може бути звернене стягнення.

У прохальній частини подання просила:

- визначити частку майна боржника ОСОБА_2 у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_5 , а саме:

- земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0.15 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0019, за адресою : АДРЕСА_1 у розмірі 1/2 частини;

- житловий будинок загальною площею 37.8 кв.м., житловою площею15.7 кв.м., номер об`єкта нерухомого майна 227, за адресою АДРЕСА_1 - 1/2 частини;

- квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 65.4 кв.м., житлова площа 41.5 кв.м., - у розмірі 1/4 частини.

У липні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Уманець Н.О. доповнила вимоги подання .

Остаточно у поданні просила:

Визначити частку майна боржника ОСОБА_2 у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_5 , а саме:

1) земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0.15 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0019, за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1/2 частини;

2) житловий будинок загальною площею 37.8 кв.м., житловою площею15.7 кв.м., номер об`єкта нерухомого майна 227, за адресою АДРЕСА_1 - 1/2 частини;

3) транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999смЗ, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року серії НОМЕР_2 та номерний знак НОМЕР_3 - у розмірі 1/2 частини;

4) транспортний засіб марки ВМW Х5, чорного кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2993см3, номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 07 квітня 2021 року серії НОМЕР_5 та номерний знак НОМЕР_6 - у розмірі 1/2 частини;

5) марки МАZDА СХ-5, білого кольору, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1998смЗ, номер кузова НОМЕР_7 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 10 вересня 2020 року серії НОМЕР_8 та номерний знак НОМЕР_9 - у розмірі 1/2 частини;

та у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а саме:

6) квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 65.4 кв.м., житлова площа 41.5 кв.м., - у розмірі 1/4 частини

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року заяву задоволено.

Визначено частку майна боржника ОСОБА_2 у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_5 , а саме:

1) земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0.15 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0019, за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 1/2 частини;

2) житловий будинок загальною площею 37.8 кв.м., житловою площею15.7 кв.м., номер об`єкта нерухомого майна 227, за адресою АДРЕСА_1 - 1/2 частини;

3) транспортний засіб марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999смЗ, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року серії НОМЕР_2 та номерний знак НОМЕР_3 - у розмірі 1/2 частини;

4) транспортний засіб марки ВМW Х5, чорного кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2993см3, номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 07 квітня 2021 року серії НОМЕР_5 та номерний знак НОМЕР_6 - у розмірі 1/2 частини;

5) марки МАZDА СХ-5, білого кольору, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1998смЗ, номер кузова НОМЕР_7 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 10 вересня 2020 року серії НОМЕР_8 та номерний знак НОМЕР_9 - у розмірі 1/2 частини;

та у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та зареєстроване за ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а саме:

6) квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 65.4 кв.м., житлова площа 41.5 кв.м., - у розмірі 1/4 частини.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , особа яка не приймала участі у розгляді справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на порушення норм процесуального права, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. У скарзі зазначено, що прийнятою ухвалою вирішено питання про його права та обов`язки, з огляду на те, що він є власником транспортного засобу марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , а це порушує його права власника.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України особи, які приймають участь у справі, повідомлені про день та час розгляду справи на 04 квітня 2024 року ,23 травня 2024 року. Заяв, клопотань про зміну місця знаходження, про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило, відтак відсутні підстави вважати причини їх неявки поважними. представник апелянта приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи подання приватного виконавця, виходив із того, що майно, про яке йде мова у поданні, набуто за час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі.

Разом з тим, висновок суду суперечить правовим висновками, викладеним у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року (справа №2-591/11).

Так у постанові зазначено, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII(далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Підставою звернення державного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання державного виконавця є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі, частку боржника в цьому майні не визначено.

За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20), щодо відступу від висновків якої вирішується питання, колегія суддів зазначила, що під час розгляду подання державного чи приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не можуть застосовуватися норми Господарського процесуального кодексу України, які регулюють позовне провадження. Отже, розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 335 Господарського процесуального кодексу України (аналогія статті 443 ЦПК України) не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 335 Господарського процесуального кодексу України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. У цьому разі відповідно до статті 338 Господарського процесуального кодексу України подання державного чи приватного виконавця розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від суб`єктного складу боржника та інших співвласників майна. Натомість за наявності спору про право стаття 335 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження. Пунктом 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Оскільки в цій справі вбачається спір про право боржника з дружиною, яка вважає себе одноосібною власницею спірного майна, то судові рішення в частині визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, слід скасувати, а провадження в цій справі за поданням приватного виконавця в цій частині - закрити.

Натомість мотиви відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20), зводяться до того, що єдиною допустимою законом формою звернення виконавця до суду за вирішенням питання про визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є звернення з поданням.

Разом з тим, відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55); обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129); суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частини перша, друга статті 129-1).

Конституційний Суд України послідовно наголошує у своїх рішеннях на зобов`язанні держави забезпечувати конституційні права і свободи:

- «конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі» (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012);

- «держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини» (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, спрямований на розв`язання суто процесуальних суперечок та здійснення судового контролю за ключовими аспектами виконавчого провадження, при цьому спір, що існував між боржником та стягувачем, вже вирішений судовим рішенням, що виконується.

З урахуванням відкритого виконавчого провадження виникає питання щодо порядку звернення до суду щодо визначення частки боржника у спільному майні (позовне провадження, подання державного виконавця).

Практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження.

Далі у постанові ( п.п. 55-64) зазначено , що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.

Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження.

В аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у виконавця окремо визначеного повноваження звертатися до суду із позовною заявою про оспорення фраудаторного правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору, не повинна перешкоджати реалізації права цього кредитора на виконання судового рішення.

Покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину).

Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Оскільки виконавець може звертатися з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від волі боржника чи навіть всупереч такій волі, та враховуючи, що процесуальний кодекс не містить вичерпного регулювання участі виконавця у позовному провадженні, підлягають застосуванню правила частин третьої, четвертої статті 57 ЦПК України: зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги, заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими або виключними обставинами можлива лише за письмовою згодою виконавця; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду; відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє виконавця права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду також зазначала, що положення розділу VI ЦПК України регламентують порядок вирішення процесуальних питань, які виникають під час примусового виконання у межах виконавчого провадження судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) про присудження.

Як видно із матеріалів справи, на виконанні перебувають виконавчі листи №759/16556/17, видані Святошинським районним судом м. Києва 16 грудня 2022 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди та витрат по сплаті послуг експерта на загальну суму 1 624 710 грн, та стягнення з Євсеєнка на користь ОСОБА_4 моральної шкоди та витрат по сплаті послуг експерта на загальну суму 1 624 710 грн ( а.с. 9, 22 ).

Постановою приватного виконавця Уманець Н.О. від 02 січня 2023 року виконавчі провадження об`єднані у зведене виконавче провадження № НОМЕР_11. Загальна сума стягнення по зведеному виконавчому провадженню з урахуванням основних винагород приватного виконавця складає 3 574 362 грн Приватним виконавцем під час виконання направлені ряд запитів щодо наявності майна у боржника.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №9 від 24 січня 2023 року, ОСОБА_2 перебуває в шлюбі з ОСОБА_5 з 18 червня 2011 року (актовий запис №1318 від 18 червня 2011 року а.с. 40).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за боржником на праві власності зареєстрована земельна ділянка номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0.1202 га., для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :00:007:0020. Дане майно було придбане ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу №2510 від 09 серпня 2021 року (а.с. 33). Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки, знято арешт з 1/2 частини земельної ділянки (справа № 370/542/23).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_8 є власником квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 65.4 кв.м., житлова площа 41.5 кв.м.( а.с. 34 -36). Власниками квартири також є ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_5 на праві власності зареєстрована земельна ділянка, номер об`єкта нерухомого майна 227, площею 0.15 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :00:007:0019, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 43), житловий будинок загальною площею 37.8 кв.м., житловою площею15.7 кв.м., номер об`єкта нерухомого майна 227, за цією ж адресою (а.с. 44)

Вищевказане майно було придбане ОСОБА_5 за договорами купівлі-продажу №2507, 2508 від 09 серпня 2021 року (а.с. 46-53).

В нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу №2507, 2508 від 09 серпня 2021 року зазначено, що придбання вище описаного нерухомого майна вчиняється ОСОБА_5 за письмовою згодою ОСОБА_2 , викладеною у заяві, справжність підпису ОСОБА_2 засвідчено приватним нотаріусом.

Крім того, матеріали справи містять інформацію (а.с. 118) щодо належності на праві власності ОСОБА_5 транспортних засобів, а саме - автомобіля марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999смЗ, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року серії НОМЕР_2 та номерний знак НОМЕР_3 ,

- Автомобіля марки ВМW Х5, чорного кольору, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2993см3, номер кузова НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 07 квітня 2021 року серії НОМЕР_5 та номерний знак НОМЕР_6 ,

- автомобіля марки МАZDА СХ-5, білого кольору, 2020 року випуску, об`єм двигуна 1998смЗ, номер кузова НОМЕР_7 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 10 вересня 2020 року серії НОМЕР_8 та номерний знак НОМЕР_9 .

Разом з тим, апелянт ОСОБА_1 надав докази,що автомобіль марки HYUNDAI SONATA, білого кольору, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1999смЗ, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 27 листопада 2021 року серії НОМЕР_10 , номерний знак НОМЕР_3 належить йому на праві власності із 07 липня 2023 року ( а.с. 155- 156).

Велика Палата Верховного Суду( справа № 2-5921/11 постанова від 08 червня 2022 року) знов звертає увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).

При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду також нагадує свої висновки, сформульовані у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18). У зазначеній справі боржник звернувся до суду першої інстанції, який вирішив спір про стягнення з боржника коштів на користь стягувача, зі скаргою. У скарзі боржник зазначав, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист, виданий цим судом, про стягнення коштів на користь стягувача. Вважаючи, що в межах виконавчого провадження були незаконно проведені електронні торги та продане майно, боржник просив визнати неправомірними дії виконавця; визнати неправомірними проведення торгів з оголошенням переможця та перерахування коштів за результатами проведених торгів. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки предметом розгляду справи за скаргою боржника були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову. Також у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вимоги боржника у частині визнання неправомірними проведення торгів належить залишити без розгляду.

Водночас у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про закриття провадження у справі.

З цього приводу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зазначила, що пункт 1 частини першої статті 231 ГПК України (аналогічно пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України), згідно з яким суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку певного виду судочинства, стосується чітко визначених юрисдикційних питань і має обмежену сферу правозастосування. Тому використовувати цей процесуальний інститут для розгляду процесуального питання, пов`язаного з виконанням рішення суду, у разі безспірності й непорушення вимог юрисдикційності є неможливим.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) мало місце саме порушення правил про юрисдикцію. У постанові в зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки про те, що якщо юрисдикційність спору залежить від суб`єктного складу сторін, то вона визначається виходячи із суб`єктного складу співвласників спірного майна; натомість участь у справі виконавця, а також участь у справі стягувача як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не впливає на визначення юрисдикційності такого спору. У зазначеній справі стверджуваними співвласниками були фізичні особи, тому Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що з огляду на суб`єктний склад співвласників спірного майна спір підлягатиме вирішенню за правилами цивільного (а не господарського) судочинства. Оскільки виконавець помилково звернувся до господарського суду, Велика Палата Верховного Суду закрила провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.

Якщо ж спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства, і виконавець звернувся до суду цивільної юрисдикції (як у цій справі), то підстави для закриття провадження за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України відсутні.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду про те, що поняття «спір про право», наявність якого є підставою для залишення заяви без розгляду, а не закриття провадження у справі, передбачено в окремому провадженні. Натомість розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України не регулює дії суду у випадках, коли виконавець звертається до суду в порядку цього розділу за наявності матеріального спору, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Отже, у ЦПК України наявна прогалина, яку належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону частини шостої статті 294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тому якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. Такий висновок узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) про залишення позову без розгляду.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду також зазначила, що можливість розгляду подання виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, за наявності спору (на підставі статті 443 ЦПК України у чинній редакції) фактично визнавалася Верховним Судом України; такі висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-31цс14, від 31 травня 2017 року у справі № 6-599цс17.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду лише частково.

У справі № 6-31цс14 до суду звернувся не виконавець, а кредитор, просив виділити для звернення стягнення в натурі частку з приватної спільної часткової власності нежитлової будівлі. При цьому в позовній заяві позивач посилався не на норми ЦПК України, а на норми статті 149 ЦК України (у тодішній редакції, стаття втратила чинність 17 червня 2018 року). Отже, правовідносини у справі № 6-31цс14 не є подібними до правовідносин у справі, яка переглядається. Тому Велика Палата Верховного Суду не розглядає питання про відступлення від висновків, сформульованих у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-31цс14.

Водночас у справі № 6-599цс17 до суду звернувся відділ державної виконавчої служби на підставі статті 379 ЦПК України у тодішній редакції, яка регулювала визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Верховний Суд України розглянув справу по суті, тобто фактично визнав можливим вирішити матеріальний спір як процесуальне питання. Оскільки такий висновок не відповідає висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) та у справі, що переглядається, Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду України від 31 травня 2017 року у справі № 6-599цс17.

Крім того, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зазначала, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року міститься посилання на вимоги статей 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження» щодо процедури звернення стягнення на майно боржника, тому на практиці об`єктивно можуть виникнути питання щодо застосування висновків Великої Палати і до положень статті 366 ЦК України, яка, по суті, регулює ті самі питання, а саме звернення кредитором стягнення на частку боржника у майні, що є у спільній частковій власності.

Разом з тим, виділ частки у майні - це позов кредитора про виділ частки у майні в натурі для звернення стягнення на неї (частина 1 статті 366 ЦК).

Процесуальні норми виконавчого провадження (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження») передбачають, що у разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові 15 січня 2020 року (справа № 367/6231/16-ц, провадження № 14-529цс19) поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена; частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об?єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

За зверненням державного виконавця суд визначає частку боржника з метою подальшого звернення стягнення на неї. Натомість частина перша статті 366 ЦК України регулює виділ частки із спільного майна в натурі, а не визначення часток у спільному майні (так звані ідеальні частки).

Таким чином стаття 366 ЦК України спірні правовідносини не врегульовує, тому доводи Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду щодо виникнення труднощів у застосуванні наведеної норми з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року, є безпідставними.

З урахуванням викладеного, підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20), відсутні.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду також зазначала, що доволі спірним є посилання у постанові Великої Палати Верховного Суду про те, що у позовному провадженні виконавець подає або позовну заяву, або подання, оскільки норми ЦПК України і доктрина процесуального права вказує на те, що у позовному провадженні процесуальним документом, яким ініціюється спір, є виключно позов (стаття 174 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) зазначила, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний; водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

Оскільки зазначені висновки сприйняті Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду як можливість виконавця звернутися до суду в порядку позовного провадження з різними по суті процесуальними документами, Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним роз`яснити свою позицію шляхом уточнення своїх висновків. Зазначене уточнення полягає в такому. В разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору - див. пункт 73 цієї постанови), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені - див. пункти 74 - 75 цієї постанови).

Відповідно до роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Згідно положень ст.263-265 ЦПК України, яка визначає зміст судового рішення, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати.

Ухвалюючи рішення, суд не зазначив у рішенні встановлені судом обставини, тобто не послався на факти, що мають правове значення для вирішення спору, які встановлені судом за результатами дослідження доказів.

Крім того, суд не навів у рішенні оцінку доказів, тобто не вказав мотиви, з яких бере до уваги одні або відхиляє інші докази, які доводять чи спростовують певні обставини у справі.

Наведене є грубим порушенням норм цивільного процесуального права та свідчить про необґрунтованість судового рішення.

Ухвалючи рішення, суд не обґрунтував свої висновки щодо визначення частки майна боржника ОСОБА_2 , зокрема у транспортних засобах, зазначивши про це лише в резолютивній частині, а відтак таке рішення не може вважатися законним і обґрунтованим.

Статтею 69 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Для того, щоб дійти висновку, що майно, яке є предметом подання приватного виконавця, є спільним майном подружжя, і кому на яких умовах належить квартира, суд мав ретельно дослідити майновий стан кожного з подружжя та їх стосунки між собою на момент укладення договорів купівлі-продажу як транспортних засобів , так й іншого майна , чого суд не зробив й не мав можливості зробити з огляду на порядок розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, відповідно до порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу приватного виконавця Уманець Н.О., що суд дотримався процесуальних вимог при розгляді подання є безпідставними.

У справі, що переглядається, приватний виконавець звернулася до суду для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким, на думку виконавця, ОСОБА_2 володіє спільно з іншими особами - ОСОБА_5 .. Водночас, відповідно до рішення Макарівського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року ОСОБА_5 заперечує належність майна на праві спільної сумісної власності їй і боржнику. Крім того, як видно із матеріалів справи, у провадженні Святошинського районного суду м.Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними (фраудоторними) (справа № 760/24388/23), в тому числі укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Отже, у цій справі наявний спір про право. Такий спір вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Відповідно до висновків, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду, судове рішення (ухвалу) слід скасувати, а подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Наталі Олегівни залишити без розгляду.

Апеляційний суд роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 371, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, суд ,-

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , особи яка не приймала участі у розгляді справи, задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року скасувати.

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Уманець Наталі Олегівни про визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності та у власності подружжя залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 27 травня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова