Провадження № 22-ц/812/689/24

П О С Т А Н О В А

іменем України

27 травня 2024 року м. Миколаїв

справа № 478/67/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_1

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухваленого 18 січня 2024 року під головуванням судді Іщенко Х.В., в приміщенні цього ж суду, дата складення повного судового рішення не зазначена, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_2 до приватного підприємства «Дар Ланів» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Приватного підприємства «Дар Ланів» (далі ПП «Дар Ланів») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди.

Позивачка зазначала, що вона є власником земельної ділянки площею 8,57 га, кадастровий номер :08:000:0044, що розташована в межах території Михайлівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Вказана земельна ділянка перебувала в користуванні (оренді) у ПП «Дар Ланів» на підставі договору оренди землі від 25 квітня 2016 року, який було укладено строком на 7 років, до 26 квітня 2023 року.

26 квітня 2016 року вчинено державну реєстрацію договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В 2023 році від інших власників земельних ділянок вона дізналась про перереєстрацію ПП «Дар Ланів» договорів оренди землі (нова редакція договору) на новий строк. Звернувшись до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нею було отримано витяг, згідно з якого їй стало відомо про те, що 20 квітня 2021 року відповідачем в односторонньому порядку було проведено реєстрацію речового права - договору оренди (нова редакція) належної їй на праві власності земельної ділянки, строком на 10 років, термін закінчення якого спливає 20 квітня 2031 року.

Позивачка стверджує, що про існування нового договору оренди землі із строком дії 10 років вона не знала. Спірний договір оренди землі вона особисто не підписувала, не мала вільного волевиявлення на його укладання, так як бажала самостійно приступити до обробки належної їй на праві власності земельної ділянки вже в 2023 році. Повноважень або доручень на підписання та вчинення реєстраційних дій зазначеного договору оренди іншій особі вона також не надавала. Тож, відповідно до статей 203,215 ЦК України оспорюваний правочин є недійсним, а державна реєстрація речового права відповідача підлягає скасуванню.

Посилаючись на те, що діями відповідача було порушено її право як власника земельної ділянки на володіння та розпорядження своїм майном, оскільки свого волевиявлення на укладання спірного договору оренди землі, строком на 10 років вона не надавала, позивачка просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, площею 8.57 га, кадастровий номер :08:000:0044, яка належить їй на праві власності, укладений між нею та ПП «Дар Ланів» 20 квітня 2021 року (нова редакція) та скасувати рішення державного реєстратора Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області №14397357 від 26 квітня 2016 року про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки в частині реєстрації договору оренди землі ( нова редакція) від 20 квітня 2021 року.

Узагальнені доводи інших учасників

Під час розгляду справи відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що в 2021 році ПП «Дар Ланів» з усіма своїми орендодавцями, в тому числі з ОСОБА_2 переуклали договори оренди земельних ділянок, виклавши договір у новій редакції. При цьому сторони узгодили між собою всі істотні умови договору, в тому числі строк договору та орендну плату. Реєстрацію договору оренди в новій редакції з ОСОБА_2 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було проведено 20 квітня 2021 року. Підтвердження добровільності укладання договору на думку відповідача є отримання ОСОБА_2 орендної плати, в тому числі за 2022 - 2029 роки, тобто орендна плата була виплачена авансовими платежами наперед, за майбутній строк оренди земельної ділянки. Підтвердженням цього факту є особиста заява позивача, надана до ПП «Дар Ланів» про виплату орендної плати наперед за період часу з 2022 по 2029 роки, а також розписка (Акт) про отримання нею особисто від ПП «Дар Ланів» орендної плати за 2022 - 2029 роки в сумі 60000 грн., підписані особисто позивачем два видаткові касові ордери, датовані 2022 роком на суму 30000 грн. кожен. В усіх зазначених документах йдеться посилання саме на оскаржуваний договір (нова редакція) від 20 квітня 2021 року. Таким чином вважають укладений договір в новій редакції від 20 квітня 2021 року дійсним та який виконується належним чином.

12 квітня 2023 року ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області (із змінами, внесеними ухвалою цього ж суду від 19 червня 2023 року) клопотання позивача задоволено частково та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. Проведення експертизи доручено Миколаївському науково дослідному експертно криміналістичному центру МВС України, на вирішення якої поставлено питання: чи вчинено ОСОБА_2 підпис у графі «Орендодавець» у договорі оренди земельної ділянки з кадастровим номером :08:000:0044 укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Дар Ланів», б/№, виданого та зареєстрованого 20 квітня 2021 року, чи підпис вчинено іншою особою.

30 жовтня 2023 року від Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надійшов висновок експерта № СЕ-19/115-23/9465-ПЧ від 04 жовтня 2023 року судово-почеркознавчої експертизи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПП «Дар Ланів» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підставою для визнання недійсним договору за частиною 1 статті 215 ЦК України може бути встановлений судом дефект такого елемента правочину, як воля його учасника (учасників) - відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волі та волевиявлення учасника (учасників) в момент вчинення правочину. У висновку експерта категорично зазначено, що підпис від імені ОСОБА_2 у графі орендодавець на зворотній стороні третього аркуша договору оренди земельної ділянки (нова редакція), укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Дар Ланів» (кадастровий номер земельної ділянки :08:000:0044) виконаний ОСОБА_2 . Вказаний висновок експерта зроблено не у вірогідній, а в категоричній формі. Експертом чітко дана відповідь на питання ким виконаний підпис у договорі оренди землі.

Позивачем не доведено в судовому засіданні обґрунтованості її позовних вимог. Суду не надано переконливих доказів фальсифікації підпису позивача у договорі оренди (нова редакція) від 20 квітня 2021 року, тому позовні вимоги, щодо визнання вказаного спірного договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :08:000:0044 недійсним, задоволенню не підлягають.

Приймаючі до уваги те, що вимога позивача про скасування державної реєстрації права оренди є похідною і її задоволення можливе тільки при задоволенні основної позовної вимоги, позов не підлягає задоволенню повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість вказаного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне встановлення обставин справи, просила рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до Казанківського районного суду Миколаївської області.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом були порушені процесуальні права позивачки, оскільки їй було відмовлено в клопотанні про призначення повторної експертизи та витребуванні у відповідача для проведення судової почеркознавчої експертизи вільних зразків свого підпису, а саме відомостей та платіжних документів про отримання ОСОБА_2 орендної плати від відповідача за 2016-2022 роки. У витребуванні заявлених доказів було відмовлено на підставі того, що докази які просить витребувати позивач не є предметом даного спору, не є предметом доказування та не впливають на коло обставин які підлягають встановленню.

Крім того, позивач категорично стверджує, що у судовому засіданні 12 квітня 2023 року не надавала в суді ніяких зразків свого підпису та судове засідання в цей день взагалі не проводилось. В матеріалах справи не має жодного доказу того, що саме в судовому засіданні 12 квітня 2023 року були відібрані експериментальні зразки підпису у позивачки. На клопотання представника позивача ОСОБА_1 про надання копії технічного запису судового засідання від 12 квітня 2023 року, секретарем судового засідання була надана відповідь, що фіксування технічними засобами даного судового засідання не здійснювалось. Між тим, відповідно до протоколу судового засідання від 12 квітня 2023 року, судове засідання проводилось в присутності позивача та його представника, а отже не здійснюючи фіксування даного судового засідання, судом були порушені норми ЦПК України та процесуальні права позивача. Вважає, що було порушено порядок проведення експертизи та процедури відібрання зразків підпису.

Апелянт також зазначає, що оскільки висновок експерта є необґрунтованим та помилковим, то і рішення винесене судом на підставі даного висновку є незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд керувався доказами які були надані відповідачем до відзиву на позовну заяву та ознайомившись з якими, позивачем було подано клопотання про їх витребування у відповідача в оригіналах, оскільки позивач стверджує, що не підписувала дані документи та не отримувала зазначених у них коштів. Між тим, судом першої інстанції клопотання позивача було відхилене та в ухвалі зазначено, що витребування даних доказів не стосується предмету позову даної справи, тобто знову були порушені права позивача.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 подав відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що апелянт сама вказує, що в матеріалах судової справи на аркушах 123-132 містяться експериментальні зразки почерку, які були відібрані згідно протоколу судового засідання від 12 квітня 2023 року та в судовому засіданні були присутні позивачка та її представник. Отже, згідно висновку експерта та за твердженням апелянта, експериментальні зразки підпису були відібрані та надані експерту.

Щодо процедури відібрання зразків підпису, то для економії часу суду, учасників справи та для організаційного спрощення, в судах склалась правомірна практика відібрання підписів поза залою судових засідань, або без проведення аудіозапису, або без присутності судді та за наглядом секретаря. Отже, якщо під час відібрання зразків підпису позивача й були формальні процесуальні відхилення від порядку відібрання зразків, то їх не можна вважати грубим порушенням вимог ЦПК України, та це не призвело до невірного результату експертизи та вирішення справи.

Також зазначає, що позивачка маючи зауваження щодо технічного запису та протоколу судового засідання не скористалась своїм правом на подання зауважень, у зв`язку з чим позбавляється права посилатись на будь-яку неповноту або неправильність технічного запису чи протоколу.

Крім того, зазначає, що позивачем жодним чином не доведено, що висновок експерта необґрунтований, адже у висновку досліджені всі подані документи, висновок проведений у відповідності до вимог законодавства та відповідає на всі питання у ствердній формі. Позивач не надав суду інших матеріалів, яким би міг суперечити висновок експерта або були сумніви у його правильності. Таким чином, у суду не було підстав призначати повторну експертизу та не враховувати висновок експерта при прийнятті рішення.

Апелянт просить скасувати рішення суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Між тим, статтею 374 ЦПК України не передбачена можливість направляти справу на новий розгляд при скасуванні рішення судом апеляційної інстанції. Отже, зазначені вимоги апеляційної скарги не можуть бути ефективно захищені судом апеляційної інстанції, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні таких вимог.

Представник позивачки ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив до апеляційної скарги, в якому зазначає, що зразки підписів позивача не були відібрані в судовому засіданні 12 квітня 2023 року, фіксація даного судового засідання не проводилась, тож суд повинен був задовольнити повторне клопотання позивача подане 18 січня 2024 року про призначення по справі повторної судової почеркознавчої експертизи, але судом було винесено ухвалу про відмову в задоволенні даного клопотання та оскаржуване рішення суду.

Також, оскільки ухвала про відмову у призначені повторної експертизи була винесена судом одночасно з оскаржуваним судовим рішенням, у судовому засіданні, яке проводилось без присутності учасників процесу, то позивач був позбавлений можливості оскаржити до апеляційного суду саме ухвалу про відмову в призначені повторної експертизи, а отже відповідно до статті 374 ЦПК України був позбавлений можливості просити повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції, а тому оскаржував саме винесене неправомірне рішення.

2. Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :08:000:0044 сільськогосподарського призначення, загальною площею 8,57 га ріллі, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується витягом та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності проведена 04 жовтня 2013 року (а.с.8, 12-13 т.1).

25 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ПП «Дар Ланів» в особі директора підприємства Романько В.О. було укладено договір оренди земельної ділянки (далі Договір), за умовами якого ОСОБА_2 передала останньому в строкове платне користування належну їй на праві власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 8,57 га ріллі, кадастровий номер :08:000:0044, яка знаходиться в межах території Михайлівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, строком на 7 років (а.с.9-11 т.1). Даний договір зареєстровано 26 квітня 2016 року, номер запису про інше речове право: 14397357.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 319759310, сформованої 09 січня 2023 року встановлено, що 20 квітня 2021 року в Державному реєстрі речових прав було зареєстровано право оренди земельної ділянки, з кадастровим номером :08:000:0044, площею 8,57 га. Підстава - договір оренди землі, нова редакція, Орендар - ПП «Дар Ланів», орендодавець - ОСОБА_2 . Строк дії договору оренди - 10 років. Дата закінчення дії договору: 20 квітня 2031 року, з автоматичним продовженням дії договору, з правом передачі в піднайм (суборенду) (а.с.14-15 т.1).

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним договору від 20 квітня 2021 року та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, позивачка посилалась на те, що не підписувала вказаний договір.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/115-23/9465-ПЧ, проведеної експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 04 жовтня 2023 року, підпис від імені ОСОБА_2 у графі "Орендодавець" на зворотній стороні третього аркуша договору оренди земельної ділянки (нова редакція), укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Дар Ланів» ( кадастровий номер земельної ділянки :08:000:0044) виконаний ОСОБА_2 (а.с.165-169 т.1).

Позиція апеляційного суду

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 17 цього Закону об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено істотні умови договору оренди землі, як і сторони мають узгодити, зокрема, об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивачка звернулася з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що цей договір не підписувала,

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року по справі № 145/2047/16-ц зазначено, «Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97))».

Вказані висновки Верховного Суду колегія суддів вважає релевантними по даній справі, тому у позові ОСОБА_2 про визнання недійсним спірного договору оренди землі слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не за недоведеністю таких вимог.

Враховуючи, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту в частині вимог про визнання спірного договору оренди землі недійсним, відсутні підстави і для задоволення вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки, яке позивачка просила скасувати як наслідок визнання договору оренди недійсним.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК України).

Отже, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, але помилився щодо мотивів такої відмови, вважаючи, що заявником не доведено позовні вимоги, судове рішення має бути змінене на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з викладенням мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 січня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
Судді Т.Б. Кушнірова Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 28 травня 2024 року.