Справа № 461/105/23 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/291/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гуменюка Олександра Володимировича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2023 року в складі судді Волоско І.Р. у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

У січні 2023 року позивач Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором. Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 283 733,43 грн.

Вимоги обгрунтовував тим, що 14.02.2020 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Z06.21532.006344496. Згідно із умовами кредитного договору позивач надав відповідачу кредит в розмірі 149 999 грн., зі сплатою 11,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно умов наведеного кредитного договору, що підтверджується меморіальними ордерами, однак відповідачка не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані інші платежі, у тому числі проценти за кредитним договором. Останній платіж боржником здійснено 16.04.2022.

Отже, сума боргу відповідачки за кредитним договором станом на 14.12.2022 становить 283 733 грн. 43 коп. Оскільки відповідачка у добровільному порядку не сплатила заборгованість за кредитним договором, у тому числі кредит, відсотки за користування кредитом та інші обов`язкові платежі, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2023 року позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 183 738 грн. 54 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» 2756 грн. 08 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду, в частині задоволення позовних вимог, оскаржила відповідачка ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якої подано адвокатом Гуменюк О.В., вважає таке незаконним та необгрунтованим, висновки суду грунтуються на припущеннях.

В ообгрунтування вимог покликається на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не можна вважати належним доказом про наявність заборгованості, оскільки в ньому не відображено періодичності нарахувань, платежів та відповідної заборгованості. При цьому покликається на практику Верховного Суду висловлену в постанові від 01.02.2023 у справі №199/7014/20.

Наголошує, що кредитний договір укладений 14.02.2020 на строк до 14.02.2025.

Долучена до матеріалів справи виписка по рахунку не містить обов`язкових реквізитів, таких, як обсяг операції визначений в одиниці виміру (яка валюта), посади осіб, відповідальних за здійснення операцій та правильність її оформлення, дані виконавця, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції, що вказує на те, що такий документ є недійсним і неналежним доказом. Крім того, незрозумілим є відображення в даній виписці одночасно Дебету по рахунку в сумі 149 999 грн. та Кредиту по рахунку в сумі 136 985,39 грн.

Щодо дострокового стягнення заборгованості за кредитом, то вважає що в даній ситуації неможливо дослідити такий факт, як час настання у Банку права на дострокове стягнення заборгованості за кредитом.

Зауважує, що до матеріалів справи долучено Вимогу від 07.02.2022 та докази її надсилання. Проте, Закон визначає необхідність доведення не надсилання, а отримання Вимоги. Разом з тим, такий доказ не надано, що визначає недоведеність права Банку на дострокове стягнення заборгованості за кредитом.

Звертає увагу на постанову ВП ВС від 26.05.2020 по справі №638/13683/15, де суд вказав, якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, не виконавши вимоги ч.10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції , чинній до 10.06.2017 (в даному випадку ч.4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування»), не дотримавши передбачений договором порядок, то у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову.

З урахуванням наведеного, просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог АТ «Ідея Банк» про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 183 738, 54 грн. та судового збору в сумі 2756,08 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» зазначив, що 07.07.2023 АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу №07072023, згідно яких Банк відступив Фактору право вимоги в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом та визначені в реєстрі боржників. Просить залучити до участі у справі правонаступника позивача.

Ухвалою судового засідання від 09 квітня 2024 року залучено до участі у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, як правонаступника позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Учасники справи, представник правонаступника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «Європейська агенція з повернення боргів», відповідачка ОСОБА_3 та її представник Гуменюк О.В., будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Аналіз як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першастатті 15 ЦК України, частина першастатті 16 ЦК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ «Ідея Банк» суд першої інстанції виходив з підставності та доведеності вимог АТ «Ідея Банк» про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 183 738,54 грн., що складається з основного та простроченого боргу, а також прострочених процентів.

Суд не вбачав підстав для задоволення вимог в частині стягнення нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредиту, оскільки вважав, що позичальнику встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату, умовами договору не передбачено, пункти кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними, а відтак частина заборгованості, яка є предметом спору та нарахована на підставі умов договору, які є нікчемними, тому нарахована плата за обслуговування кредиту в розмірі 14827,86 грн та прострочена плата за обслуговування кредиту в розмірі 85167,03 грн., не підлягає стягненню з відповідачки.

Оскільки рішення в цій частині не оскаржується, відповідно судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відтак, судове рішення підлягає перегляду лише в частині стягнення боргу (основного та простроченого) та процентів (прострочених).

Судом встановлено, що 14.02.2020 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту та страхування №Z06.21532.006344496.

Згідно із п.1.2.-1.4. вказаного кредитного договору, банк надає відповідачу кредит у розмірі 149 999 грн. 00 коп. із змінюваною процентною ставкою у розмірі 21,99 % річних строком кредиту на 60 місяців.

Пунктом 1.6. договору встановлено, що дата повернення кредиту 14.02.2025. Повернення заборгованості за договором здійснюється через рахунок НОМЕР_1 , відкритий у банку відповідно до порядку повернення кредиту, викладеного в Паспорті згідно Додатку № 1 до даного договору.

Згідно із п. 1.7 Договору, Банк надає кредит Позичальнику для власних потреб шляхом переказу коштів в розмірі 136 985 грн. 39 коп. на рахунок позичальника, який відкритий в АТ «Ідея Банк», а Позичальник доручає Банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в розмірі 13 013 грн. 61 коп. згідно з умовами Договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до п. 2 цього Договору.

Відповідно до п.п. 3, 3.3, договору кредиту №Z06.21532.006344496 від 14.02.2020, укладеного між позивачем та відповідачем, нанесенням власноручного підпису під даним договором, клієнт акцептує публічну пропозицію про приєднання до ДКБОФО та публічну оферту на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, які зберігаються на офіційному сайті банку: https: //ideabank.ua/uk/about/public-contracts, позичальник підтверджує, що в день укладення цього договору у відділенні банку або кредитного посередника, за його вибором, йому надано ДКБОФО та Тарифи, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

14 лютого 2020 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту №Z06.21532.006344496 від 14.02.2020.

Таким чином, між сторонами 14.02.2020 виникли договірні зобов`язання.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується меморіальними ордерами №5982167 від 14.02.2020 на суму 149 999 грн, з призначеннмя платежу «Видача кредиту згідно кредитного договору №Z06.21532.006344496 від 14.02.2020».

Крім того, в матеріалах справи містяться меморіальний ордер №5982173 від 14.02.2020 на суму 136 985 грн. 38 коп. з призначенням платежу «Видача кредиту згідно кредитного договору договору №Z06.21532.006344496 від 14.02.2020» та меморіальний ордер №5982169 від 14.02.2020 на суму 13 013 грн. 61 коп. з призначенням платежу «страховий платіж №Z06.21532.006344496 від 14.02.2020», де отримувачем платежу є АТ «Ідея Банк».

Однак, відповідачка свої зобов`язання по кредитному договору своєчасно не виконувала, внаслідок чого станом на 14.12.2022 у неї виникла заборгованість на загальну суму 283 733 грн. 43 коп., з яких основний та прострочений борг в сумі 149 742 грн. 17 коп. та прострочені проценти в сумі 33 996 грн. 37 коп.

Заборгованість відповідача підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 (до провадження в Україні міжнародних номерів банківських рахунків - НОМЕР_2 ) та довідкою - розрахунком заборгованості станом на 14.12.2022.

Згідно із випискою Банку, ОСОБА_1 здійснила останній платіж 16.04.2020.

Доказів повного погашення кредитного боргу матеріали справи не містять.

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, 07.02.2022 на адресу відповідачки банком направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги, позивач вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги, виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також, відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в 30-денний строк з дня направлення цієї вимоги банком будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Згідно з положеннями ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Порушенням зобов`язання, згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із вимогами ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Зважаючи на те, що відповідачкою належним чином не виконано умови кредитного договору, заборгованість у повному обсязі не погашено, її розмір не спростовано, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині стягнення основного та простроченого боргу, а також прострочених процентів.

Доводи скарги про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не можна вважати належним доказом про наявність заборгованості, оскільки в ньому не відображено періодичності нарахувань, платежів та відповідної заборгованості, колегією суддів відхиляються з огляду на таке.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки з клієнтських рахунків (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).

Наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, зрозумілим, узгоджується з умовами кредитного договору, а тому, саме у даній справі, враховуючи встановлені вище обставини справи, правильно був прийнятий судом як належний і достовірний доказ.

Боржник не надала суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту в розмірі, визначеному кредитним договором, так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у даній справі, на підтвердження своїх позовних вимог щодо наявності у відповідачки заборгованості за кредитом, позивач надав до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема виписку по особовому рахунку позичальника, докази укладення договору кредиту та докази перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника, на підставі яких суд першої інстанції мав можливість перевірити розмір кредитної заборгованості.

Зважаючи на викладені вище обставини справи та норми закону, колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок заборгованості є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчить про отримання відповідачем кредитних коштів. При цьому відповідачкою не було спростовано факт наявності та розміру заборгованості, хоча це є її процесуальним обов`язком.

Перевіряючи доводи скарги про те, що за матеріалами справи неможливо встановити факт настання в позивача права на дострокове стягнення заборгованості, оскільки до матеріалів справи долучено Вимогу від 07.02.2022 та докази її надсилання, проте не надано доказів її отримання відповідачкою, що означає недоведеність права Банка на дострокове стягнення заборгованості за кредитом, колегія суддів враховує таке.

Згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Відповідно до частини 2 статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2020 року між сторонами укладено договір кредиту, за яким відповідачці надано споживчий кредит зі змінюваною процентною ставкою за користування кредитом 21,99% річних з датою остаточного повернення кредиту 14 лютого 2025 року.

Отже, кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, а відтак на спірні правовідносини розповсюджується Закон України "Про споживче кредитування".

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Згідно із пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до правової позиції, викладеної у пунктах 20 - 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, частина 10 статті 11Закону України «Про захист прав споживачів» встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього, як у позичальника, відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, втратили чинність, проте аналогічним чином обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту передбачено частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Положеннями частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та заспоживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто, якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30 днів (60 днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів.

За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, ні.

Умовами кредитного договору не перебачено встановлення обов`язку повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа.

Між тим, 07.02.2022 на адресу відповідачки банком направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідно даної вимоги, позивач вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги, виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором. Також, відповідачці повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в 30-денний строк з дня направлення цієї вимоги банком будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір.

На підтвердження направлення цього повідомлення позивачем надано копію фіскального чека від 13.02.2022, список №1468 (ф.103) згрупованих відправлень від 13.02.2022 та листів рекомендованих з описом вкладення від 16 серпня 2021 року та список №2.

Тобто наявні докази виконання позивачем вимог частини 4 статті 16 Закону України "Про споживче кредитування", якою врегульовано порядок дострокового погашення кредиту.

Повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що вони одержали або мали одержати повідомлення, але не одержали його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 752/11645/19.

На переконання колегії суддів, матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження одержання відповідачкою ОСОБА_1 вимоги позивача від 07 лютого 2022 року, що вказує на дотримання позивачем порядку дострокового повернення кредиту за вимогою банку, а тому термін повернення кредиту в повному обсязі настав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для зміни чи скасування такого відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гуменюка Олександра Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 травня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк