КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання матері з дитиною, -

установив:

У липні 2023 року заявник ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва, заінтересовані особи: : Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання матері з дитиною.

В обґрунтування поданої заяви зазначала, що 04 червня 2005 року вона та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва 17 листопада 2016 року.

У неї та зацікавленої особи ОСОБА_2 в шлюбі народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу вона разом зі своїм сином проживали за адресою: АДРЕСА_1 , вказана квартира належить їй на підставі договору дарування.

На час проведення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_2 та в кв. АДРЕСА_3 .

Факт проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом з нею - матір`ю підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва, щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 червня 2018 року «Про участь батька у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 », а також актами обстеження житла, медичними довідками та характеристиками з дошкільних закладів.

За вини зацікавленої особи ОСОБА_2 малолітній ОСОБА_3 з моменту народження ніде не був у встановленому законом порядку зареєстрований, так - як його батько ОСОБА_2 не надавав на це свого дозволу.

Перед повномасштабним вторгненням рф в Україну зацікавлена особа ОСОБА_2 16 лютого 2022 року, за її згоди, виїхав разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_5 до ФРН ( Німеччини) де й перебувають на даний час.

В свою чергу, вона після повномасштабного вторгнення рф в Україну також була вимушена виїхати за межі території України та на даний час перебуває в Нідерландах , де працевлаштувалася на завод «Європастрі» в м. Олдензаал, де має можливість отримати соціальну відпустки та допомогу по догляду за дитиною, для чого заявниці необхідно надати докази спільного проживання малолітнього сина ОСОБА_6 разом з нею - матір`ю ОСОБА_1 , так - як малолітній син ОСОБА_4 не має реєстрації в Україні.

З цією метою вона звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва для встановлення відповідного факту.

Просила суд, встановити факт її проживання, як матері ОСОБА_1 , з малолітнім сином ОСОБА_3 з 21 вересня 2016 року по 16 лютого 2022 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні зазначеної вище заяви.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК України надав оцінку тим доказам, які було подано ОСОБА_2 в не належний спосіб, як передбачено ЦПК України.

Крім того, вказує, що судом першої інстанції не надано оцінки показанням свідків, які було заявлено з її боку.

Звертає увагу, що в судовому засідання було допитано в якості свідка ОСОБА_7 , яка дала свідчення про факт її проживання з сином, також було допитано в якості свідка ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які дали свідчення про факт її проживання з сином, тобто підтвердили обставини спільного проживання дитини з матерію.

Проте, суд першої інстанції, в рішенні, взагалі не зазначив, чому саме він показання свідків як доказ відхилив.

Просила суд, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити її заяву про встановлення факту проживання матері з дитиною.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що дитина із 05 жовтня 2018 року постійно проживала ним, а не із ОСОБА_1 - як вона на цьому наполягає.

Заявниці необхідно встановити факт проживання матері з дитиною, через те, що вона як ВПО проживає в Нідерландах та працює на заводі «Європастрі» м. Олдензаал в Нідерландах. Наразі, як ВПО ,заявниця має можливість отримати соціальну відпустку для догляду за своїм малолітнім сином. Для того щоб отримати вказану відпустку заявниці необхідно надати документ про те, що її малолітня дитина в Україні проживала із заявницею, оскільки дитина офіційно немає реєстрації місця проживання.

Проте, вказує, що апелянт не надала обґрунтування тому факту, про яку соціальну відпустку, тим більше по догляду за дитиною, може йти мова, враховуючи той факт, що дитина в Нідерландах знаходилася тільки на час шкільних канікул в школі, в якій навчалася.

Останній раз дитина була на канікулах в Нідерландах із 25 грудня 2022 року по 11 січня 2023 року.

Наголошує, що дитина має постійне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_6 та фактично проживає за даною адресою, починаючи із 14 березня 2022 року.

Вказує, що викладені «факти» ОСОБА_1 є маніпулятивними, недостовірними та перекрученими.

Надані свідками по справі свідчення на стороні апелянта також є не достовірними та перекрученими.

Докази, надані представником апелянта також несуть невірну інформативність та перекручуються на свій лад.

Встановлення факту проживання матері з дитиною на території України до початку вторгнення рф, яке не відповідає дійсності, потрібне апелянту для використання його в суді Німеччини.

Підкреслює, що однією із вимог апелянта в Німеччині є передача дитини в прийомну родину.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 04 червня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва 17 листопада 2016 року.

У заявника та зацікавленої особи ОСОБА_2 в шлюбі народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12 червня 2018 р. Деснянською районної в м. Києві державною адміністрацією було видано розпорядження за №325 «Про участь батька у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 ».

Відповідно до даного розпорядження були встановлені графіки побачень ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_3 у присутності матері.

Відповідно до матеріалів справи слідує, що малолітній ОСОБА_3 відвідував дошкільна заклади, гуртки та з 01 вересня 2020 року навчається в гімназії №48 Шевченківського району м. Києва.

Відповідно до відповіді Служби у справах дітей Деснянської РДА вбачається, що станом на 26 березня 2018 року заявниця ОСОБА_1 разом з малолітнім сином проживали за адресою: АДРЕСА_4 .

14 грудня 2016 року Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №754/12749/16-ц, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18 січня 2016 року.

В матеріалах справи міститься постанова про закінчення виконавчого провадження від 19 листопада 2019 року, відповідно до якого виконавче провадження за вказаним вище виконавчим листом №754/12749/16-ц закрито на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до договору дарування квартири від 10 вересня 2022 р. заявниця ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_5 .

Відповідно до відповіді на адвокатський запит від 18 січня 2024 року Гімназія №48 Шевченківського району м. Києва повідомляє, що батько ОСОБА_2 та його жінка ОСОБА_10 приділяють велику увагу вихованню ОСОБА_4 , знаходяться на постійному зв`язку з вчителем, разом відвідували гімназію, приймають активну участь в зборах, конференціях, залучаються до організаційних питань класу.

Мати ОСОБА_3 - заявниця ОСОБА_1 до гімназії ніколи не зверталася, з вчителем на контакт не виходила в шкільному житті ОСОБА_4 участі не приймала та в педагогічному колективі Гімназії № НОМЕР_2 відсутні відомості про участь ОСОБА_1 у виховані сина ОСОБА_4 .

Також, як було встановлено в судовому засіданні, малолітній ОСОБА_4 , з моменту народження, у встановленому законом порядку не був зареєстрований за місцем свого проживання та до суду не надані докази того, що зацікавленою особою ОСОБА_2 чинилися перешкоди ОСОБА_1 в здійснені відповідної реєстрації.

Як було встановлено в ході судового розгляду, малолітній син ОСОБА_4 16 лютого 2022 року виїхав разом з зацікавленою особою ОСОБА_2 за кордон та на даний час проживає в Німеччині разом з батьком ОСОБА_2 .

Виїзд за кордон малолітнього ОСОБА_6 разом з ОСОБА_2 відбулося зі згоди ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої заяви від 14 лютого 2022 року.

Заявниця ОСОБА_1 , після повномасштабного вторгнення рф в Україну, також виїхала за межі території України, та на даний час тимчасово проживає в Нідерландах , де працевлаштувалася на завод «Європастрі» в м. Олдензаал.

Як було встановлено в судовому засіданні, між заявницею ОСОБА_1 та зацікавленою особою ОСОБА_2 склалися напружені стосунки викликанні вихованням, спілкуванням та побаченням з їх спільним сином ОСОБА_4 та з даного приводу відбуваються судові процеси на території Німеччини.

Як зазначала в судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 , встановлення вказаного факту необхідно для отримання певних соціальних пільг на території Королівства Нідерландів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання малолітньої дитини разом з матір`ю не можуть бути розглянуті у відповідності до вимог розділу IV ЦПК України.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Визначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо:

-згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав;

-чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення;

-заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

-встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Згідно ст. 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Отже, обов`язком суду при розгляді справи окремого провадження є дотримання вимог, щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями.

Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Тобто, в порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

З вище наведеного вбачається, що встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як роз`яснено в п.п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

-факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

-встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

-заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

-чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

В даному випадку, зі змісту заяви вбачається, що метою встановлення відповідного факту є подальше використання такого рішення суду як доказу у судовій справі, яка розглядається Сімейним судом м. Бонн у Німеччині.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з огляду на мету встановлення відповідного факту він не породжує юридичних наслідків, тобто від нього не залежатиме виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав заявника, а такий факт має використовуватись як доказ в суді Німеччини.

Отже, з огляду на встановлені обставини справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання матері з дитиною, оскільки така заява не може бути розглянута у відповідності до вимог розділу IV ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба