Ухвала

Іменем України

27 травня 2024 року

м. Київ

справа № 464/3198/23

провадження № 61-7417ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, яка підписана представником Горбонос Інною Костянтинівною , на постанову Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Єрмаково Сургутського району Тюменської області РСФСР. Ще до реєстрації шлюбу у неї і ОСОБА_3 народилось двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

08 жовтня 1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , уродженцем м. Львова зареєстровано шлюб.

22 березня 1990 року до реєстрації шлюбу на ім`я її чоловіка було видано ордер на житлове приміщення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У жовтні 1990 році ОСОБА_2 переїхала проживати до Львова де і проживає по цей час.

До жовтня 2001 року ОСОБА_2 зі своєю сім`єю проживала за адресою АДРЕСА_1 , однак у зв`язку із відчуженням вказаної квартири, та придбанням іншої з жовтня 2001 року проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Починаючи з 1990 року, тобто, з часу фактичного проживання на території України, її місце проживання офіційно зареєстровано не було та з різних причин не було набуто громадянства України, хоча відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство» у неї були всі наявні підстави для його набуття, так як вона станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України.

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до органів міграційної служби з метою оформлення набуття громадянства України, та отримання паспорта громадянина України відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство».

Листом від 27 квітня 2023 року ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області повідомило її, що відповідно до пункту 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, або документів що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Таким чином, у зв`язку із тим, що починаючи з 1990 року, тобто з часу початку фактичного постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року необхідне відповідне судове рішення про встановлення вказаного факту, ОСОБА_2 змушена звернутися до суду із вказаною заявою про встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року включно. Рішення суду про встановлення юридичного факту необхідне для оформлення набуття громадянства України, та отримання відповідного паспорта громадянина України.

ОСОБА_2 просила:

встановити факт постійного проживання її, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки селища Єрмаково Тюменської області російської федерації, на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року в складі судді: Чорна С. З., в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до відомостей ГУ ДМС у Львівській області за результатом проведеної перевірки особи заявника згідно з обліками Головного управління відсутня інформація про документування заявниці паспортом громадянина колишнього СРСР та інформації про постійне проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року або проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Надані заявником докази не містять інформацію постійного проживання її на території України станом на 24 серпня 1991 року, або станом на 13 листопада 1991 року. Разом з тим, заявником долучено до матеріалів справи копію трудової книжки, в якій зазначено, що з 06 березня 1988 року по 12 квітня 1992 року вона працювала на посаді кухара у російській федерації. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показав, що він є чоловіком заявниці. Показав, що його дружина працювала на вахті в російській федерації та після того, як вони переїхали проживати до м. Львова у 1990 році, остання один місяць літала на роботу, а на наступний місяць поверталась до додому в м. Львів. Враховуючи викладене, надані заявником докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство», а саме 13 листопада 1991 року, а тому вимоги заяви про встановлення факту, що має юридичне значення є недоведеними.

Постановою Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення. Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки селища Єрмаково Тюменської області російської федерації, на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що прийняття рішення про встановлення факту постійного проживання заявника ОСОБА_2 на території України не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття нею громадянства України. Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, потрібних для отримання ОСОБА_2 громадянства України у встановленому законом порядку. Відповідно до Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України, від 27 березня 2001 року № 215 та у відповідності до норм Закону України «Про громадянство України», вказане рішення разом з іншими документами є підставою для отримання ОСОБА_2 громадянства України. Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, зокрема факту триваючого проживання на території України, створення сім`ї, проживання з чоловіком, народження дітей та їхнє навчання в школі в м. Львові, отримання ордеру на житлове приміщення у м. Львові, довідку № 2732 про проживання заявниці у м. Львові, та інші докази, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов висновку про те, що заявником на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які у сукупності свідчать про постійне проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки селища Єрмаково Тюменської області російської федерації, на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.

21 травня 2024 року ГУ ДМС України у Львівській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Горбонос І. К. , на постанову Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року, у якій просить: скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У заяві про поновлення строку на касаційне оскарження ГУ ДМС України у Львівській області просить визнати причини пропуску строку на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року поважними та поновити цей строк. Заява мотивована тим, що перша касаційна скарга подана заінтересованою особою з дотриманням строку на касаційне оскарження, а повторна касаційна скарга після усунення недоліків направлена у найкоротший строк.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_5 в касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20, від 12 лютого 2020 року у справі № 198/552/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 199/8389/18, від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно встановив факт постійно проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року на підставі неналежних, недопустимих та недостатніх доказів, які не містять безспірної, переконливої інформації щодо такого проживання на конкретний період саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту, та без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Тобто заявник повинен чітко сформулювати прохальну частину заяви в залежності від правової мети встановлення такого юридичного факту. Фактично заява ОСОБА_2 містить прохання до суду встановити два окремі юридичні факти, які є різними підставами для оформлення належності до громадянства щодо двох різних спірних періодів. За результатом проведеної перевірки особи заявниці згідно з обліками головного управління відсутня інформація про документування заявниці паспортом громадянина колишнього СРСР та інформації про постійне проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. ОСОБА_2 протягом більше 30-ти років незалежності держави України не зверталася за оформленням і не була документована паспортом громадянина України.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 08 жовтня 1990 році зареєстрували шлюб. Після укладення шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

Згідно свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 від 23 жовтня 1990 у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 станом на 06 березня 1988 року по 12 квітня 1992 року працювала на посаді кухара у російській федерації.

Згідно ордера серії ГО №005002 ОСОБА_3 надано ордер на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до витягу із рішення ВК ЛМРНД № 120 від 22 березня 1990 року дозволено обмін житлової площі.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 від 28 липня 1994 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної, сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 . На підставі договору купівлі-продажу квартиру продано 02 жовтня 2001 року.

Відповідно до акту від 20 листопада 2001 року, затвердженим директором ЛКР «Новий Львів» ОСОБА_9 - ОСОБА_2 проживає в будинку АДРЕСА_1 без реєстрації.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2001 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 придбано квартиру АДРЕСА_5 .

Згідно акту № ІІ/174 від 30 вересня 2019 складеного комісією ЛКП «Житловик-С» ОСОБА_2 проживає разом з чоловіком ОСОБА_3 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки № 2732 від 30 вересня 2019 року виданої ЛКП «Житловик-С» ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 , без реєстрації.

Згідно акту від 03 квітня 2023 року, складеного комісією ОСББ «Угорська 21» ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 без реєстрації з 2001 року по цей час.

Відповідно до довідки виданої Ліцеєм №80 Львівської міської ради від 31 березня 2023 року № 49 ОСОБА_4 з 1993 року по 2001 рік навчався в спеціалізованій середній школі АДРЕСА_6 .

Згідно довідки виданої ліцеєм № 80 Львівської міської ради від 31 березня 2023 року № 50 ОСОБА_4 з 1993 року по 2002 рік навчалась в спеціалізованій середній школі № 80 з поглибленим вивченням іспанської мови м. Львова.

Відповідно до довідки № 2043/40/01/08/19 від 07 жовтня 2019 року, виданої Сихівським ВП ГУНП у Л/о вбачається, що ОСОБА_2 01 жовтня 2019 року зверталась в відділ поліції з приводу втрати паспорта.

Допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 судовому засіданні показали, що заявниця ОСОБА_2 з 1990 року постійно проживала у м. Львові та за межі України не виїжджала.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Cуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості, пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, у частині другій статті 318 ЦПК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року в справі № 569/4466/23 (провадження № 61 6986св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22)).

На день розгляду справи в судах підстави та порядок набуття громадянства України регулювалися нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ (далі - Закон № 2235-ІІІ).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20) зазначено, що:

«перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорту громадянина України, замість втраченого або викраденого, тому за обставин даної справи не може бути встановлений в судовому порядку».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) зазначено, що:

«якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

Сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення».

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20) зазначено, що:

«перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорту громадянина України, замість втраченого або викраденого, тому за обставин даної справи не може бути встановлений в судовому порядку».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив: факт триваючого проживання на території України, створення сім`ї, проживання з чоловіком, народження дітей та їхнє навчання в школі в м. Львові, отримання ордеру на житлове приміщення у м.Львові, довідку № 2732 про проживання заявниці у м. Львові.

За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити головному управлінню Державної міграційної служби України у Львівській області строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року.

Відмовити головному управлінню Державної міграційної служби України у Львівській області у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником Горбонос Інною Костянтинівною , на постанову Львівського апеляційного суду від 14 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков