Справа № 740/940/24
Провадження № 2/740/588/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим представником адвокатом Кубраком Юрієм Івановичем, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 в особі її законного представника ОСОБА_2 , про визнання частки у спільному майні та стягнення грошової компенсації,

установив:

У лютому 2024 року позивачка звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визначити 5/12 частки у спільному майні за нею на автомобіль марки Ford модель Focus, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , стягнути з відповідачки на її користь грошову компенсацію за проданий без її відома транспортний засіб у розмірі 84 937,92 грн, що становить 5/12 частки вартості автомобіля марки Ford модель Focus, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , та стягнути з відповідачки судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 . Вони мають спільну неповнолітню дитину дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також 10.12.2020 під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки Ford модель Focus, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

У зв`язку з військовим вторгненням Російської Федерації на територію України 24.04.2022 батько позивачки виїхав до Федеративної Республіки Німеччина, де ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Ще за життя 13.06.2008 батько позивачки склав заповіт, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповів позивачці. Спадщину після смерті батька позивачка прийняла шляхом подання заяви про прийняття спадщини до приватного нотаріуса. Згідно зі спадковою справою спадкоємцями ОСОБА_4 за заповітом є позивачка, та за законом (обов`язкова частка) ОСОБА_3 , інших спадкоємців немає.

Після смерті ОСОБА_4 залишилась невизначена частка у спільному майні, а саме в автомобілі марки Ford модель Focus, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , власником якого є відповідачка ОСОБА_2 , який був придбаний під час шлюбу за спільні кошти подружжя без визначення часток.

25.11.2023 позивачка звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну частку, але нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки згідно з відомостями ТСЦ 7443 18.08.2023 указаний автомобіль був перереєстрований на іншу фізичну особу, тобто був проданий відповідачем без дозволу спадкоємця за заповітом.

Отже, до перереєстрації спірного автомобіля батько позивачки набув право на частку у спільній сумісній власності, яке є не визначеним і не припинилося на день його смерті. Відповідачка на момент відчуження автомобіля порушила право власності позивачки на 5/12 частки вказаного автомобіля.

Оскільки 5/12 частки спірного транспортного засобу за спадкодавцем у спільному майні подружжя не визначено, питання належності за спадкоємцем вказаного майна підлягає вирішенню в судовому порядку, а тому за захистом своїх прав позивачка звернулася до суду з указаним позовом.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09 квітня 2024 року, яке відкладено на 07 травня 2024 року 15-00 год.

У відзиві на позовну заяву відповідачка просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка обрала неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка намагається захистити своє право шляхом поділу спірного автомобіля, який є неподільною річчю. Такий поділ має відбутися через отримання позивачем компенсації вартості її частки в спільному майні. Однак підставою звернення позивачки до суду є відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у спірному автомобілі. Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753-0/4-13 від 16.05.2013 у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Тобто після отримання від нотаріуса постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва на частку у спільному сумісному майні спадкоємець може звернутися до суду і просити визначити частку померлого у спільній сумісній власності та відповідно визначити свою частку в такому майні. Оскільки позивачка не має можливості реалізувати свої спадкові права на частку у спірному автомобілі по причині відсутності реєстрації права власності за спадкодавцем, належним способом захисту права є вимога про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 травня 2024 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду на 23 липня 2024 року 14-00 год., яке відкладено на 20 листопада 2024 року 14-30 год.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Представник позивачки адвокат Кубрак Ю. І. подав до суду заяву, в якій просив провести судове засідання без його та позивачки участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Також зазначив, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України ним буде подано докази щодо понесення судових витрат у зв`язку з розглядом справи та заяву для ухвалення додаткового рішення.

До суду надійшло клопотання представник відповідачки адвоката Васюка Д. Г. про проведення судового засідання без його та відповідачки участі, проти задоволення позову заперечував, виходячи з доводів, викладених у відзиві.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, жодних заяв/клопотань до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що позивачка є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а. с. 8).

13.06.2008 ОСОБА_4 склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т. Є., згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті, заповідав дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 17).

Згідно зі свідоцтвом про смерть (справа № 85/22 SE), переклад якого засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняк О. А. та зареєстровано в реєстрі за № 1858, Балаянц Аветіс помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Гросмайшайд (а. с. 13).

Постановою приватного нотаріуса від 25.11.2023 № 207/02/-31 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/12 часток транспортного засобу марки Ford модель Focus, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , оскільки спадкоємцем не надано документа на підставі якого була здійснена реєстрація вищевказаного транспортного засобу, як на ім`я померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , так і на ім`я його дружини ОСОБА_2 (а. с. 18).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в шлюбі з 27 червня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 (зворот а. с. 51); ІНФОРМАЦІЯ_6 у них народилася спільна дочка ОСОБА_3 .

Згідно з листом начальника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернігівській області ОСОБА_6 від 08.11.2023 № 31/25/11-2490 власником транспортного засобу марки Ford моделі Focus, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 ,. дата видачі свідоцтва НОМЕР_5 10.12.2020; 18.08.2023 у ТСЦ 7443 перереєстровано на іншу фізичну особу (а. с. 53).

Відповідно до звіту № 004-24 про оцінку транспортного засобу, доданого до позовної заяви, станом на дату складення висновку 18 січня 2024 року ринкова вартість майна транспортного засобу Ford focus, 2011 року випуску, складає 203 851,00 грн (а. с. 19-23).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 СК України передбачено, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно з п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право власності на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Зі змісту положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22.02.2012 слідує, що нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Проте не всі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку. Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно із Законом України «Про нотаріат», наказом Мінюсту «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5, наділений лише другий з подружжя. Разом з тим видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, крім подружжя, справа про визначення належної йому частки вирішується в суді.

Частинами 1-4 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно із ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

У пункті 3.4 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, затвердженого постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 6, роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

За змістом ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Спосіб захисту має бути ефективним з точки зору положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд з прав людини акцентував на тому, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 6.56-6.58 постанови від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) зазначила, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки тощо) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Аналогічну позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 662/397/15-ц від 08.06.2021.

Окрім цього, відповідно до висловленої правової позиції в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 № 910/10009/22, визначено, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Крім того, слід зазначити, що суд зобов`язаний виходити з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, а обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав належним, ефективним та правомірним.

Як убачається з матеріалів справи, вищевказаний автомобіль придбаний ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_2 10 грудня 2020 року, тобто під час їхнього шлюбу, а тому цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що узгоджується з положеннями ст. 60 СК України. Таким чином, згідно з презумпцією спільності майна подружжя, ОСОБА_4 належить 1/2 частини вказаного транспортного засобу.

Спадщина, яка залишилася після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , належить спадкодавцю за заповітом ОСОБА_1 , а також спадкодавцю за законом (обов`язкова частка) ОСОБА_3 , а тому спірне нерухоме майно належало на праві власності позивачці з моменту відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як убачається з копії спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_4 , 18.08.2023 указаний автомобіль перереєстровано на іншу фізичну особу. Тобто вказане майно відчужено після смерті спадкодавця.

Частиною 3 ст. 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, відчуживши 18.08.2023 автомобіль марки Ford модель Focus, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , знаючи про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 його дочкою ОСОБА_1 , порушила її права на 5/12 частки автомобіля.

Ураховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що автомобіль є неподільною річчю, позивачка має право на компенсацію вартості 5/12 частини автомобіля, який ОСОБА_2 незаконно відчужила, отримавши при цьому вигоду.

Відповідно до звіту № 004-24 про оцінку транспортного засобу, доданою до позовної заяви позивачкою, станом на дату складення висновку 18 січня 2024 року ринкова вартість майна транспортного засобу Ford focus, 2011 року випуску, складає 203 851,00 грн

Таким чином, позивачка має право на грошову компенсацію вартості 5/12 частини спірного автомобіля, що становить 84 937,92 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки судовий збір у сумі 2422,40 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76 81, 89, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , поданий представником адвокатом Кубраком Юрієм Івановичем, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 в особі її законного представника ОСОБА_2 , про визнання частки у спільному майні та стягнення грошової компенсації задовольнити.

Визначити 5/12 частки у спільному майні за ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_6 ; АДРЕСА_1 ) на автомобіль марки Ford модель Focus, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ; РНОКПП НОМЕР_7 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_6 ; АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію у розмірі 84 937 (вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот тридцять сім) гривень 92 копійки, що становить 5/12 частки вартості автомобіля марки Ford модель Focus, 2011 року випуску, р. н. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ; РНОКПП НОМЕР_7 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_6 ; АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко