Справа № 489/2497/24
Номер провадження 2/489/1301/24
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2024 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

встановив

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20.08.1993 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. 12.12.2023 рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , понад 1 рік, оскільки виїхав за межі м. Миколаєва в січні 2019 року. Інформація про теперішнє місце проживання відповідача позивачу не відома. Відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні квартирою ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача за вище вказаною адресою порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном (квартирою). Тому, позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, заяв та клопотань від нього до суду не надходило, відзив до суду не подано.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до копії рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.12.2023 у справі №489/6163/23 розірвано шлюб, зареєстрований 20 серпня 1993 року відділом ЗАГС ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено актовий запис № 727 від 20 серпня 1993 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; післяшлюбне прізвище позивача визначено як « ОСОБА_4 »; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Згідно з копією Акту від 14.10.2023 комісії ОСББ "Жилец-юг" у складі співвласників квартир: ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_7 (адреса: АДРЕСА_5 ), комісією встановлено, що гр. ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки виїхав за межі міста Миколаєва в січні 2019 року. Інформація про його місце проживання невідома.

З відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 379707317 від 22.05.2024) вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 є співвласниками (по 1/3 частці кожен) квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

З ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону . При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

В ч.1 ст. 383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 344/12223/19 від 05.10.2022).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 336/1773/17 від 14.05.2020 зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 647/1683/15-ц від 28.02.2018 вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вірно виходив з того, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. За таких обставин, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову особи від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Суд враховує, що ОСОБА_2 є співвласником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що право власності включає три правомочності власника, а саме користування, володіння і розпорядження, то до припинення права власності не можливо визнати співвласника таким що втратив право користування квартирою.

Зазначені ОСОБА_1 обставини про те, що ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , понад 1 рік (з січня 2019 року), не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, не має особистих речей в квартирі, не свідчать про відмову відповідача від права власності на ту частку нерухомого майна (1/3), яка йому належить, та не є підставами для припинення права власності (зокрема, втрати права користування).

Суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки положення ч.2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, тому необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, витрати зі сплати судового збору з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_6 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 30.05.2024.

Суддя В. В. Кокорєв