Справа № 369/5300/22
Провадження № 2/369/532/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І.О.,

при секретарі Херенкової К.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позовних вимог зазначив, 03.03.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Виконавчим комітетом Іллічівської сільської ради Ленінського району АР Крим серії 1-АП №143970. В шлюбі між Позивачем та Відповідачем народилась діти: ОСОБА_3 12.08.2015 р. (не повних сім років), свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , що видано Херсонським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції та ОСОБА_4 31.07.2020 р (не повних два роки), свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , що видано Подільськім районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Вказує, що у позивача немає взаєморозуміння з Відповідачкою, остання постійно зайнята власними справами, не приділяє уваги сім`є. Протягом останніх років відношення з Відповідачкою поступово погіршувались. В результаті чого, між нами зникло взаєморозуміння. Будь-які спроби в свій час достукатися до Відповідачки, мовлявши про необхідність приділяти більше уваги сім`ї та дітям, не увінчалися успіхом. Відповідачка постійно знаходилась на роботі, старша дитина проживала з Позивачем, а молодша знаходилась за місцем проживання Відповідачки та доглядалася нянею. Наразі шлюб між сторонами носить лише формальний характер та не відповідає інтересам Позивача та Відповідача, а також інтересам дітей. Станом на день розгляду справи Сторони проживають окремо, кожен веде самостійне життя. З метою цивілізованого вирішення вказаного питання, виключення багаторічних судових спорів оскільки у сторін є бізнес, рухоме та нерухоме майно, що було набуто під час шлюбу, сторони вирішили розлучитися після укладання договорів про поділ майна та договору між батьками про порядок проживання, виховання дітей та сплату аліментів. Після початку військової агресії Російської Федерації проти України та ухвалення Президентом України указу «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 р., Відповідачка вивезла дітей закордон до родичів, при цьому Позивачем не надавалися будь яких дозволів на таке вивезення. Будь-які обговорювання та мирне урегулювання питання з ким і як в майбутньому будуть проживати діти, не дало успіху. Станом на дату подачі позову, діти продовжують проживати з родичами Відповідачки - за кордоном, що порушує права Позивача, як батька. Між батьком та дітьми існує тісний психологічний контакт та велика прив`язаність. Позивач від народження постійно піклується про дітей, стежить за станом їх здоров`я, виховує та піклується про них. До початку військових дій, Позивач проживав зі старшою дочкою ОСОБА_3 , возив її до школи та гуртків, займався вихованням. Зазначає, що Відповідачка готова розглянути місце проживання з батьком старшої доньки ОСОБА_5 , але кожного разу висловлює нові вимоги до Позивача, що по суті вказує, що сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Позивач бачить наступний порядок, що максимально враховує інтереси дітей: старша донька - ОСОБА_3 залишається проживати з батьком (батько змінює свою адресу проживання на місце проживання дитини). Молодша донька - ОСОБА_6 - продовжує проживати з матір`ю.

На підставі наведеного, просив суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

21 жовтня 2022 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про визнання позову.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.

Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату та час судового розгляду повідомлена належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Копію позовної заяви з додатками не отримав, вказана кореспонденція повернулася на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до п. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що 03 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 03.05.2013 року Виконавчим комітетом Іллічівської сільської ради Ленінського району АР Крим Серії 1-АП №143970.

Від шлюбу сторони мають двох дітей.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 19.08.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції у Херсонській області, відповідний актовий запис №226.

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 14.08.2020 року Подільськім районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Київ), відповідний актовий запис №1834.

Відповідно до Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08 вересня 2017 року № , фактичне місце прложивання/перебування ОСОБА_2 - АДРЕСА_3 .

Матеріалами справи встановлено, що станом на день розгляду справи позивач та відповідач проживають окремо, кожен веде самостійне життя, що не заперечувалось сторонами.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Крім того, судом встановлено, що діти ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 на момент розгляду срави проживають з матір`ю.

Разом з тим, відповідач у своїй заяві про визнання позову повідомила суду, що не проти запропонованого позивачем порядку визначення місця проживання дітей та зазначила, що домовилась про це з позивачем, запропонувавши останньому вирішити питання мирним шляхом та укласти договір про порядок проживання, виховання дітей та сплату аліментів.

Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказав, що між ним та відповідачем не було досягнуто згоди з приводу місця проживання дітей, а тому він був змушений звернутися до суду. Позивач також зазначив, що не має бажання чекати коли відповідач вирішить остаточні умови по місцю проживання дітей та розміру аліментів.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

За ст.19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду.

У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 «Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до органу опіки та піклування з метою розгляду такого питання із винесенням письмового висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з позивачем, як і самого висновку органу опіки та піклування.

Крім того, у позові позивач посилався на ту обставину, що мирне урегулювання питання з ким в майбутньому будуть проживати діти не дало успіху.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 будь-яким чином виражала не погодження щодо запропонованого позивачем порядку визначення місця проживання дітей. Натомість при розгляді даної справи, відповідач у своїй заяві про визнання позову повідомила суду, що не проти запропонованого позивачем порядку визначення місця проживання дітей та зазначила, що домовилась про це з позивачем, запропонувавши останньому вирішити питання мирним шляхом та укласти договір про порядок проживання, виховання дітей та сплату аліментів.

В контексті наведених вище аргументів заявника, суд вважає необхідним зазначити, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору, а тому обґрунтування заявником такого позову лише власними міркуваннями, не є підставою для задоволення таких вимог. Не можуть братись до уваги і припущення позивача, оскільки доказів незгоди відповідача, позивачем не подано, а по суті останній обмежився лише власними поясненнями.

З огляду на наведене, відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту, оскільки, спору щодо визначення місця проживання немає, а доводи позовної заяви, оцінені в сукупності із заявою відповідача про визнання позову, фактично зводяться до небажання сторін укладення договору про визначення місця проживання дітей.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Інна ФІНАГЕЄВА