Справа № 720/887/24
Провадження № 2/720/462/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року Новоселицький раи?оннии? суд Чернівецькоі? області

в складі:

головуючого судді Оленчука І.В.

секретаря Савка К.Р.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Новоселиця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третьою особою, яка не заявляє самостіи?них вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Новоселицької міської ради про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Новоселицький районний суд Чернівецької області із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що 22 вересня 2017 року між ним та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що складено актовий запис №2032.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька - ОСОБА_3 .

З вересня 2023 року, ОСОБА_2 переїхала проживати окремо від сім`ї в Новоселицький район Чернівецької області. З того часу участі у вихованні дитини вона не бере, матеріально не забезпечує та спільно не проживає.

У лютому 2024 року відповідач повідомила позивача, що подальше її перебування в зареєстрованому шлюбі не відповідає її інтересам, у зв`язку із цим остання бажає розірвати шлюб.

Додані до позовної заяви докази, на думку позивача, підтверджують факт самостійного виховання ним дитини, та, в свою чергу, самоусунення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків.

Із врахуванням викладеного просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем та позбавити останню батьківських прав щодо їх спільної дитини.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, натомість його представник ОСОБА_4 подала до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явилась, однак надіслала до суду заяву, в якій підтвердила викладені в позовній заяві обставини та визнала заявлені позовні вимоги. Справу просила розглянути без її присутності.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Так, з наведених у позовній заяві обставин, які згідно ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, встановлено, що 22 вересня 2017 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що складено актовий запис №2032, що підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу у сторін народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 10 жовтня 2019 року.

Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Судом встановлено, що сторони з вересня 2023 року не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, разом не проживають, тому розірвання шлюбу відповідає їхній волі.

Окрім цього, судом встановлено, що розірвання шлюбу не буде порушувати права дитини, оскільки з вересня 2023 року вона проживає та перебуває на утриманні батька.

Вказані обставини підтверджуються витягами з реєстру Чернівецької територіальної громади, з яких вбачається, що донька сторін - ОСОБА_1 проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час, згідно витягу з реєстру Новоселицької територіальної громади, ОСОБА_2 проживає за адресою - АДРЕСА_2 .

Згідно довідки закладу дошкільної освіти (дитячий садок) №15 «Струмочок» Чернівецької міської ради №01-16/29 від 04.04.2024 року виданої ОСОБА_3 , і встановлено, що його дитина - ОСОБА_3 відвідує ЗДО №15 «Струмочок» з 22.09.2022 року. Дитина активна, комунікабельна, дружелюбна, проявляє інтерес до пізнавально-активної діяльності під час перебування в освітньому закладі.

В період відвідування ЗДО №15 «Струмочок» батько - ОСОБА_3 приділяє належну увагу вихованню доньки, цікавиться її перебуванням в освітньому закладі, підтримує зв`язок із вихователями молодшої групи, приводить та забирає дитину з ЗДО.

Згідно довідки лікаря - педіатра ОРФ (відділення ПМД №2) №34 від 05.04.2024 року, на профілактичні огляди у поліклініку до лікар-педіатра, з яким укладена декларація, дитину з питань її здоров`я та з проведення планового профілактичного огляду на протязі останнього року приводить батько - ОСОБА_1 , рекомендації лікарів виконує.

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» позивач ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 отримує щомісячний стабільний дохід.

Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів №175104 від 02.04.2024 року позивач ОСОБА_1 немає протипоказань для виконання батьківських обов`язків.

Довідкою ПП «Ескулап Плюс» від 02.04.2024 року ОСОБА_1 за результатом проходження медичного огляду також встановлено, що позивач немає протипоказань для виконання батьківських обов`язків.

Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Аналіз наведеної норми свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Таку правову позицію висловив ВС в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984 св 21) від 26.04.2022 року.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Відсутність побачень з дитиною та навіть спроб їх здійснення, свідчить про відсутність інтересу до дитини з боку відповідача, що відповідно до рішення «Хант проти України» є підставою для позбавлення батьківських прав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією.

Судом встановлено, що з вересня 2023 року сторони разом не проживають, фактично припинивши шлюбні відносини.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів також встановлено, що з того ж часу відповідач не приймає участі в житті малолітньої дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Не спілкується з донькою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не створює умов для отримання нею освіти.

Вказані обставини визнаються сторонами та ніким не оспорюються.

Таким чином суд вважає, що відповідачем ОСОБА_2 свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.

Згідно висновку практичного психолога-консультанта за результатами психологічного дослідження дитини ОСОБА_3 проведеного 04-08 квітня 2024 року встановлено, що у дитини ОСОБА_3 виявлені виразні ознаки стійкої емоційної прихильності до батька.

Батько є прикладом для дитини, оскільки вона намагається його наслідувати, повторювати за ним його дії. Створення відкритого та довірчого середовища, підтримка індивідуальності та емоційна доступність батька сприяють формуванню позитивного ставлення дитини до нього. Донька реагує на батькові вказівки з розумінням і сприймає його як надійного партнера у своєму дослідницькому розвитку, реагуючи на заборони без агресії та дотримуючись батькових вказівок.

Батько адекватно реагує на запити та потреби дитини, між ними встановлюються емоційно-позитивні стосунки. Крім того, ОСОБА_5 виявляє свою посмішку у відповідь на батькову посмішку і не боїться дивитися йому в очі. У ситуаціях, коли їй страшно чи боляче, дитина прагне бути ближче до батька і виражає радість.

У даному випадку, дитина ОСОБА_5 тісно прив?язана до батька, між ними наявний тісний емоційний контакт та довірливі стосунки.

В той же час, дитина позбавлена необхідної материнської турботи та уваги. Дитина стикається із значною недооцінкою та недостатньою взаємодією з боку матері, що може негативно впливати на її емоційний та соціальний розвиток.

Таким чином, за висновками практичного психолога-консультанта встановлено, що враховуючи емоційний стан дитини, її особистісні та індивідуальні особливості, необхідності зменшення рівня психологічної травматизації, створення сприятливої психологічної атмосфери, є несприятливим для психіки дитини її спілкування з матір`ю.

Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 із врахуванням наданої нею заяви про визнання позову, слід задовольнити, адже це відповідатиме інтересам дитини.

На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст. 150, 157, 164, 166, 180-184 СК України, керуючись ст.13, 263, 265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третьою особою, яка не заявляє самостіи?них вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Новоселицької міської ради про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 22 вересня 2017 року у Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис № 2032 - розірвати.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительку АДРЕСА_2 по відношенню до її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Новоселицький районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І.В. Оленчук