Справа № 581/300/24
Провадження № 2/581/158/24
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2024 року селище Липова Долина

Липоводолинський районний суд Сумської області у складі головуючого судді Сізова Д.В., з участю секретаря судового засідання Самілик Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про встановлення факту самостійного виховання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в :

4 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Свій позов обґрунтовує тим, що у 2021 році він проживав однією сім`єю разом з ОСОБА_2 у с. Василівка Сумського району Сумської області. Від спільного проживання мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після того, як їхньому спільному синові Тімуру виповнився один рік відповідач залишила їх та постійно проживає у с. Капустинці разом із своїм старшим сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Ніякої допомоги у вихованні ОСОБА_5 відповідач не надає, аліментів на дитину не сплачує. Син зареєстрований та проживає разом із ним, знаходиться на його повному матеріальному забезпеченні. Вважає, що він став одиноким батьком, який самостійно виховує свого малолітнього сина ОСОБА_5 до виповнення йому 18 років.

Вказує, що він перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 ). Звернувшись до вказаного відділу із письмовою заявою про надання йому відстрочки від призову по мобілізації у зв`язку з самостійним вихованням сина, йому було надано письмове роз`яснення про те, що його статус батька, який самостійно виховує сина до виповнення останньому 18 років, повинен бути підтверджений рішенням суду.

У зв`язку з викладеним просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт того, що він самостійно виховує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до виповнення йому 18 років, а також стягнути з відповідача аліменти на його користь на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частки від її доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви до суду і до його повноліття.

Учасники справи до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від позивача та його представника надійшла заява, у якій вони підтримують позовні вимоги та просять розглянути справу без їхньої присутності.

Від відповідача також надійшла заява, у якій вона визнала позовні вимоги у повному обсязі, вказавши, що позивач дійсно самостійно за місцем свого проживання виховує їхнього сина ОСОБА_5 , вона проживає в іншому селі та займається вихованням свого іншого сина ОСОБА_4 . Просила розглянути справу без її присутності.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_5 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просив розглянути справу без присутності їхнього представника.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено наступні фактичні дані. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є батьком та матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 9, 11).

Позивач разом із сином Тімуром зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 ( а.с. 7, 10).

Відповідач також має сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вони зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 ( а.с. 14, 15).

25 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявою про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно ст. 23 Закони України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки він самостійно виховує дитину до 18 років ( а.с. 16).

5 січня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_5 надав ОСОБА_7 відповідь, у якій роз`яснив, що в межах компетенції територіального центру є оформлення відстрочки, а не встановлення певних фактів, зокрема про встановлення факту самостійного виховання дитини. На підтвердження такого факту необхідно надати відповідні документи, серед яких може бути і рішення суду про встановлення факту самостійного виховання.

Отже необхідність встановлення факту самостійного виховання дитини зумовлена отриманням позивачем права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Пунктом 4 частини 1 стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Обов`язки батьків висвітлені в ст. 150 СК України, згідно із якою батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно із ч. 2, 5 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 155 СК України вказує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, положеннями ст. 164, 165 СК України передбачено право матері або батька звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати окремим актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений лише рішенням суду виключно у разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку з не прийняттям участі одним із батьків у вихованні дитини, самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

У зв`язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні позову в частині встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини.

При цьому суд не приймає визнання відповідачем позову в цій частині вимог, оскільки таке визнання суперечить закону та порушує права дитини.

Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання малолітнього сина сторін, суд вважає, що малолітній син сторін потребує матеріальної допомоги на своє утримання, а в силу ст. 180 СК України відповідач, як його мати, може і зобов`язана утримувати свою дитину шляхом сплати щомісячно аліментів на користь батька дитини.

Частина 2 статті 182 СК України вказує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років з 1 січня 2024 року становить 2563 грн.

Враховуючи, як того вимагають положення ч. 1 ст. 182 СК України, матеріальне становище дитини, платника аліментів (відомості про місце роботи відсутнє, наявність на утриманні сина) та керуючись правилами ст. 191 вказаного Кодексу, з дня звернення до суду з позовом слід стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

У частині позовних вимог про стягнення аліментів, визнання відповідачем позову не лише не суперечить інтересам дитини, а навпаки спрямоване на якнайкраще їхнє забезпечення.

При цьому суд зауважує, що факт стягнення з матері за рішенням суду аліментів на утримання дитини сам по собі не вказує на факт неприйняття нею участі у вихованні дитини.

Допустити згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд відмовив у задоволенні немайнової вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, ці витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів та не був ним оплачений при зверненні до суду, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача у дохід держави судовий збір за вказану позовну вимогу у розмірі 1211,2 грн.

Керуючись ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї чверті від її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 4 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

В частині позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1211 грн 20 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду через Липоводолинський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 .

Суддя Д. В. Сізов