ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4981/23 Номер провадження 22-ц/814/1546/24Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Стеценко В.С.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 20 грудня 2023 року, постановлене суддею Самсоновою О.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час шлюбу,

в с т а н о в и в :

30.08.2023 позивач ОСОБА_1 звернувсяв суд із позовом, доповнивши його заявою від 07.09.2023, до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна, набутого під час шлюбу.

В обґрунтуванняпідстав позову зазначає, що перебував з відповідачем у шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м.Полтави від 13.12.2022.

Відповідач за договорами від 27.09.2021 №125677 та від 26.11.2020 №114435 придбала медичну апаратуру SSA-780А (APLIOVX) загальною вартістю 16400,00доларів США (за діючим курсом НБУ), яке використовується нею в професійній діяльності.

Придбання майна відбулося за спільні кошти позивача та відповідача, та є спільним майном подружжя.Тому просить суд поділити вказане спільне майно подружжя у передбачених чинним законодавством частках та стягнути з відповідача на його користь 230887,00 грн., як компенсацію частки у спільному майні.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 20.12.2023у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого під час шлюбу, - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що між сторонами укладено шлюбний договір від 21.09.2004?який діє та регулює майнові правовідносини. Оскільки придбане за вказаними договорами майно згідно шлюбного договору не є спільним майном подружжя, тому воно не підлягає поділу.

Із рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Вважає помилковим висновок районного суду, щодо не поширення норми ст.60 СК України на придбане під час шлюбу майно за наявності шлюбного договору, оскільки за правилами ч.1 ст.203, ст.с.233-234 ЦК України даний шлюбний договір є недійсним.

Доводить, що районний суд істотно порушив вимоги ст.274 ЦПК України, розглянувши справ за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тоді як справа не є малозначною. Зазначає, що районний суд безпідставно відмовив у його клопотанні про розгляд справи за загальними правилами позовного провадження з викликом сторін, з проведенням підготовчого засідання, чим унеможливив подання доказів, а саме, допит свідків, які мали підтвердити перерахування ним, позивачем, особисто коштів за спірне майно. Вважає, що судом першої інстанції тим самим штучно створено перешкоди зверненню до правосуддя та очікування на чесний суд.

У суді апеляційної інстанції позивач доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив такі обставини.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 12 березня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 13.12.2022, яке набрало законної сили 03.10.2023, шлюб розірвано (справа №552/8669/22).

21.09.2004 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , маючи намір врегулювати майнові права і обов`язки подружжя уклали шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медведєвою В.І. по р.№8873./а.с.36/

Відповідно до пункту1 шлюбного договору усе майно та доходи, отримані кожним із них до вступу в шлюб і під час перебування в шлюбі, є власністю кожного з них.

26.11.2020 між ТОВ «5Д Ультразвук», що діє в договорі як продавець, та ФО-П ОСОБА_2 , що діє в договорі як покупець, укладено договір №114435 купівлі-продажу товару, відповідно до п.1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити бувшу у вжитку систему ультразвукову діагностичну SSA-780А (APLIO МX), 2011 року випуску, з двома датчиками (конвексний, вагінальний) за ціною, зазначеною у п. 1.2. цього договору.

Пунктом 1.2. договору ціна товару встановлена, виходячи з еквіваленту 14 000,00 доларів США, та виражається у гривні.

Згідно акту узгодження ціни від 29.12.2021 заборгованості покупця перед ТОВ «5Д Ультразвук» станом на 30.12.2021 немає./а.с.14/

27.09.2021 ФО-П ОСОБА_4 , що діє в договорі як продавець, та ОСОБА_2 , що діє в договорі як покупець, уклали договір №125677 купівлі-продажу товару, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити бувший у вжитку лінійний датчик PLT-704SBT, 2010 року випуску за ціною, зазначеною у п. 1.2. цього договору.

Згідно пункту 1.2. договору ціна товару встановлюється виходячи з еквіваленту 2 400,00 доларів США. Ціна товару виражається у гривні./а.с.11-12/

Актом звіряння розрахунків від 29.10.2021 встановлено відсутність заборгованості ФО-П ОСОБА_2 перед ФО-П ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу товару №125677 від 27.09.2021./а.с.15/

Товарно-транспортною накладною №Р9 від 0.02.2021 та актом від 05.02.2021 прийому-передачі товару за договором №114435 купівлі-продажу товару від 26.11.2020 підтверджується факт поставки ФО-П ОСОБА_2 медичного обладнання: системи ультразвукової діагностичної SSA-780А (APLIO МX), 2011 року випуску, з двома датчиками (конвексний, вагінальний)./а.с.16-17/

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявлене до поділу майно придбано відповідачкою під час шлюбу сторін, однак майнові права подружжя врегульовані шлюбним договором, який на час розгляду справи є дійсним, та яким передбачено, що таке майно є власністю кожного з подружжя.

Апеляційний суд із такими висновками суду погоджується. Доводи апеляційної скарги їх не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду та довільного тлумачення норм права. При цьому колегія суддів враховує таке.

За загальним правилом, встановленим статтею 60 СК України, статтею 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Шлюбний договір насамперед є категорією цивільного права, тому відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3,6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації (частини перша, четверта, п`ята статті 93 СК України).

Відповідно до статті 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Згідно зі статтею 95 СК України, якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.

Відповідно до частини другої статті 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Оскільки встановлено, що сторони шлюбним договором від 21.09.2004 домовилися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України, тому суд першої інстанції зробив правомірний висновок, що придбане відповідачем під час шлюбу з позивачем за договорами від 27 вересня 2021 року №125677 та від 05 лютого 2021 року №114435 майно є її особистою власністю, та на дане майно не поширюється дія положень статті 60 СК України та воно не підлягає поділу.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості такого висновку суду та твердження позивача з посиланням на норми ч.1 ст.203, ст.ст.233-234 ЦК України ЦК України щодо недійсності шлюбного договору суперечать викладеним нормам права, що регулюють спірні правовідносини та є неспроможними, тому апеляційний суд їх відхиляє.

Будь-яких доказів недійсності шлюбного договору, як і вимог щодо визнання його таким, позивач не надав. Відтак, з огляду на презумпцію дійсності такого договору, керуючись ч.4 ст.12 ЦПК України, за змістом якої особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням ним відповідних процесуальних дій, колегія суддів такі доводи апеляційної скарги відхиляє як недоведені.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення районним судом положень ст.274 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.1, п.5 ч.4 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (п.1); в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.5).

Згідно із ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до п.2 ч.6 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.178 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2 684,00 грн., тому з урахуванням положень п.5 ч.4 ст.274 ЦПК України обмеження щодо ціни позову для спрощеного позовного провадження становить 671 000,00 грн. (не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), а відповідно до п.2 ч.6 ст.19 ЦПК України - малозначними є справи з ціною позову до 268 400,00 грн. (не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

З огляду на те, що позивач заявив про поділ заявленого ним майна з компенсацією йому 230 887,00 грн. його частки у спільному майні, вказана сума не перевищує вказані обмеження та не перешкоджала суду призначити розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо безпідставного відхилення районним судом клопотання про розгляд справи за загальними правилами позовного провадження, з викликом сторін із проведенням підготовчого засідання, чим унеможливив подання доказів, а саме, допит свідків, які мали підтвердити перерахування ним, позивачем, особисто коштів за спірне майно.

По-перше, в ухвалі Київського районного суду м.Полтави від 15.11.2023, якою позивачу відмовлено у розгляді справи за правилами загального позовного провадження, повно, з посиланням на конкретні норми права та з урахуванням ціни позову обґрунтована така відмова.

По-друге, позивач ні в позовній заяві, ні в клопотанні про розгляд справи в порядку загального провадження не обґрунтовував необхідність такого провадження потребою витребування певних доказів. Колегія суддів також звертає увагу, що позивач не вказав ціну позову та обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання заявленого до поділу майна спільним майном подружжя, не зазначив докази, які підтверджують вказані обставини, та взагалі не повідомив суд про наявність шлюбного договору, що ставить під сумнів дотримання позивачем вимог пункту 6 статті 3 ЦК України, який визначає певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Також колегія суддів ураховує позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020), за змістом якої наголошується необхідність застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано, тоді як легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права, реалізація яких є процесуальним обов`язком позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що подана позивачем апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення та ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін

Керуючись ст.ст.367,368,375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 20 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.03.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак