ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 464/2062/22

провадження № 61-5721св24

/

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи:державний реєстратор Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павло Тарасович, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: державний реєстратор Жирівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк П. Т., ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію, скасування та поновлення в державному реєстрі державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 22 лютого 2008 року він уклав із Закритим акціонерним товариством Комерційним банком (далі - ЗАТ КБ) «ПриватБанк» (на даний час - АТ КБ «ПриватБанк») кредитний договіру вигляді кредитної лінії у розмірі 78 250 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 , яку придбав за договором купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором він передав в іпотеку банку вказану квартиру згідно з договором іпотеки квартири від 22 лютого 2008 року. За вказаним договором існувала кредитна заборгованість.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 липня 2011 року у справі № 2- 229/11 позов банку задоволено та у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 78 360,75 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - зазначену квартиру, шляхом продажу предмету іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено його і ОСОБА_3 (дружину) з квартири та знято їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2011 року рішення районного суду у частині зняття з реєстраційного обліку скасовано, у задоволенні цих позовних вимог банку відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 червня 2012 року вказані судові рішення залишені без змін.

Для виконання рішення суду були видані виконавчі листи.

У подальшому, на виконання вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку», листом від 28 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило його про те, що банк має намір продати предмет іпотеки відповідно до рішення суду за ціною 348 800 грн, у зв`язку із чим запропонував йому скористатись переважним правом придбання предмета іпотеки. Одночасно банк повідомив його, що переважне право придбання виникне у нього з дня, коли іпотекодержателем буде отримано від нього письмове повідомлення про намір придбати предмет іпотеки. Цей лист-повідомлення було отримано ним 27 березня 2015 року та вже 13 квітня 2015 року на адресу банку ним рекомендованою кореспонденцією було направлено згоду на придбання квартири, вартість якої буде становити 348 800 грн та повідомлено дані нотаріуса, в якого буде посвідчено правочин. Відтак, сторонами було узгоджено ціну предмету іпотеки, що становила 348 800 грн. Відповідь на своє звернення від банку він не отримав, відповідно договір купівлі-продажу квартири, між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений не був з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У подальшому, 08 квітня 2016 року від ПАТ КБ «ПриватБанк» ним було отримано повідомлення, яким останній повідомив про те, що банк має намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу квартири, що є предметом іпотеки, а також повідомлення про прострочену заборгованість за договором кредиту у розмірі 315 700,01 доларів США станом на 01 квітня 2016 року та вимогу про усунення порушеного основного зобов`язання, якою вимагав від нього протягом 30 днів з дня отримання цієї вимоги усунути порушення виконання зобов`язань за кредитом шляхом погашення в повному обсязі вказаної заборгованості, до якої включено як безпосередньо кредит так і відсотки.

06 травня 2016 року ним на адресу банку було направлено звернення, яким він надав згоду на придбання квартири, вартість якої буде 348 800 грн, запропонував здійснити правочин з продажу вказаної квартири у визначений час, у визначеного нотаріуса, у визначеному місці. Зазначив також, що не погоджується з розміром заборгованості у сумі 315 700,01 доларів США, оскільки після вступу в законну силу рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 липня 2011 року банк втратив право нараховувати відсотки, комісію, пеню та штрафи. Однак, листом від 17 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило його, що його звернення, яке надійшло на адресу банку засобами поштового зв`язку, не може бути розглянуто, оскільки не відповідає вимогам банку.

Враховуючи викладене, позивач вважав, що він висловив намір придбати предмет іпотеки за узгодженою ціною у розмірі 348 800 грн, ним були виконані всі процедурні дії, передбачені статтею 38 Закону України «Про іпотеку», але договір купівлі-продажу не був укладений з вини банку у зв`язку з небажанням відповідача укласти таку угоду.

10 травня 2022 року йому стало відомо, що власником квартири АДРЕСА_1 , є ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), державного реєстратора Тузяка П. Т., Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Підставою виникнення права власності вказано договір іпотеки, серія та номер: 552, виданий 22 лютого 2008 року, видавник приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу (далі - ЛМНО) Попович О. С . Жодного повідомлення про перереєстрацію права власності ні від держаного реєстратора, ні від ПАТ КБ «ПриватБанк» на його адресу не надходило, суб`єктом оціночної діяльності оцінка спірної квартири на момент перереєстрації не здійснювалась. Він із сім`єю проживають в квартирі, у ній знаходяться належні їм речі, договори про надання комунальних послуг укладені на його ім`я, особисті рахунки відкрито також на його ім`я, комунальні платежі сплачує він.

Вважав, що перехід права власності на предмет іпотеки відбувся незаконно, оскільки реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком здійснена державним реєстратором без достатніх правових підстав, з порушенням положень Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 31737425 від 06 жовтня 2016 року державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т. на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки серія та номер 552, виданий 22 лютого 2008 року, видавник Попович О. С. приватний нотаріус ЛМНО;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на квартиру за ним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року у складі судді Шашуріної Г. О. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на момент проведення державним реєстратором реєстраційних дій з реєстрації права власності за банком на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки, таким було надано державному реєстратору в повному обсязі усі необхідні документи. Зокрема, суд вважав доведеним, що банк направив, а позивач отримав письмове повідомлення з вимогою про виконання порушеного зобов`язання (сплата заборгованості за кредитним договором) протягом 30-денного строку і про намір звернути стягнення на іпотечне майно у випадку невиконання цієї вимоги.

Суд також дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки такого способу захисту порушених речових прав, як скасування рішення суб`єкта державної реєстрації законодавством України не передбачено. Так як порушення прав та інтересів позивача пов`язано з наявністю запису про проведену державну реєстрацію права, тому належним способом захисту права або інтересу у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію права, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Крім того, суд також вказав, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, який пред`явлено у червні 2022 року, зважаючи на те, що реєстраційні дії вчинено 06 жовтня 2016 року, та відповідач заявив про застосування спливу позовної давності, про що подав заяву, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т. від 06 жовтня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 31737425 на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки серія та номер 552, виданий 22 лютого 2008 року, видавник: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Попович О. С.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», внесену на підставі рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т. від 06 жовтня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 31737425 на підставі договору іпотеки серія та номер 552, виданий 22 лютого 2008 року, видавник: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Попович О. С.

Поновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2008 року, реєстровий № 548, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович О. С.

Судове рішення мотивовано тим, що банк не надіслав іпотекодавцю ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушень у порядку статей 35, 37 ЗУ «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки надіслана банком вимога не містила повідомлення, що банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки саме у досудовому порядку, шлях визнання права власності на предмет іпотеки.

Крім того, банк не надавав державному реєстратору звіт про оцінку іпотечного майна на час вчинення реєстраційних дій.

Суд звернув увагу на те, що відповідач надіслав позивачу вимогу за кредитним договором на суму 315 700 доларів США, що є значно більшою від суми заборгованості, визначеної рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 липня 2011 року - 78 360,75 доларів США.

Апеляційний суд вважав, що строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 не пропустив, оскільки дізнався про порушення своїх прав тільки у 2022 році.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2023 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не врахував, що банком на адресу позивача двічі надсилалися вимоги з повідомленням про наявність заборгованості та намір банку реалізувати предмет іпотеки й пропозицією скористатися своїм правом укладення договору купівлі-продажу квартири.

Також, вважає помилковими висновки апеляційного суду про те, що строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом ОСОБА_1 не пропустив, оскільки спірна реєстрація була проведена у 2016 році, тоді як позов у цій справі пред`явлено тільки у 2022 році і банком заявлено про застосування позовної давності.

Вказує на помилковість висновків апеляційного суду про зазначення банком більшої заборгованості ніж визначена рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 липня 2011 року, оскільки банк мав право нараховувати відсотки як міру відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду у квітні 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2024 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

07 червня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2024 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № LVH9GK, відповідно до пункту 8.1. якого договору банк зобов`язався надати останньому кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 78 250 доларів США строком до 22 лютого 2019 року, а він зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, у той самий день між сторонами було укладено договір іпотеки № LVH9GK. Згідно з пунктом 33.3 договору іпотеки ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру загальною площею 49 кв. м, житловою площею 27.6 кв. м, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 27 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 липня 2011 року у справі № 2- 229/11 позов банку задоволено та у рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 78 360,75 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - зазначену квартиру, шляхом продажу предмету іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем, з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено його і ОСОБА_3 (дружину) з квартири та знято їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 08 грудня 2011 року рішення районного суду у частині зняття з реєстраційного обліку скасовано, у задоволенні цих позовних вимог банку відмовлено, а в решті залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 червня 2012 року вказані судові рішення залишені без змін (провадження 6-2882св12).

05 березня 2013 року у справі Сихівського районного суду м. Львова № 2-229/11 видано виконавчі листи, які ПАТ КБ «ПриватБанк» було пред`явлено до примусового виконання, та за якими Сихівським відділом державної виконавчої служби Львівського міжрегіонального управління юстиції були відкриті виконавчі провадження ВП № НОМЕР_2 та ВП № НОМЕР_3.

29 лютого 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомляло боржника ОСОБА_1 про намір банку продати предмет іпотеки за ціною 348 800 грн та запропонувало йому, як боржнику, скористатися переважним правом придбання предмета іпотеки. Одночасно банк повідомив, що переважне право придбання виникне у ОСОБА_1 з дня, коли банком буде отримано від нього письмове повідомлення про намір купити предмет іпотеки. У разі прийняття пропозиції щодо придбання предмета іпотеки, запропоновано ОСОБА_1 надіслати на адресу банку письмову відповідь протягом тридцятиденного строку з дня отримання цього повідомлення. В іншому випадку, іпотекодержатель - ПАТ КБ «ПриватБанк», залишає за собою право продати предмет іпотеки будь-якій третій особі на власний розсуд.

Вказаний лист-повідомлення було отримано позивачем ОСОБА_1 27 березня 2015 року, та 13 квітня 2015 року ним на адресу банку було направлено листа, яким він надав згоду на придбання предмета іпотеки за вказаною ціною і повідомив дані нотаріуса, у якого буде здійснено правочин. Також просив розглянути звернення і надати відповідь у передбачений Законом України «Про звернення громадян» строк.

Відповіді на своє звернення позивач від банку не отримав.

08 квітня 2016 року ОСОБА_1 повторно отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомлення від 01 квітня 2016 року, яким банк повідомив його, що має намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу квартири, як є предметом іпотеки з іншою особою за ціною 315 700 доларів США. Також повідомив про переважне право ОСОБА_1 на придбання вказаної квартири, яке виникне у нього з дня отримання повідомлення, та що в разі наявності наміру придбати предмет іпотеки, боржнику слід надіслати на адресу банку письмову відповідь протягом тридцятиденного строку з дня отримання цього повідомлення; а також, що в разі відсутності повідомлення, банк буде вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

06 травня 2016 року ОСОБА_1 на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав лист, яким надав згоду на придбання квартири за раніше визначеною банком вартістю - 348 800 грн, запропонував здійснити правочин з продажу вказаної квартири у визначений час, у визначеного нотаріуса, у визначеному місці,. Зазначив також, що не погоджується з сумою заборгованості у розмірі 315 700,01 доларів США, вважає її безпідставно нарахованою, оскільки після вступу в законну силу рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07 липня 2011 року про дострокове стягнення всієї суми за кредитом, банк втратив право нараховувати відсотки, комісію, пеню та штрафи за таким. Також просив розглянути його звернення і надати відповідь у передбачений Законом України «Про звернення громадян» строк.

Листом від 17 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 , що його звернення, яке надійшло на адресу банку засобами поштового зв`язку, не може бути розглянуто, оскільки не відповідає вимогам банку.

06 жовтня 2016 року на підставі рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П. Т. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: № 31737425 від 06 жовтня 2016 року на підставі договору іпотеки серія та номер 552, виданий 22 лютого 2008 року, видавник: Попович О. С. приватний нотаріус ЛМНО від 06 жовтня 2016 року, у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки за ПAT КБ «ПриватБанк» зареєстровано право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення АТ КБ «ПриватБанк» вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16 (провадження № 11-609аап18) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на зміст частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно із пунктом 6 Порядку речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

Пунктом 61 Порядку, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов ОСОБА_1 у частині визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію,суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що іпотекодержатель не надав державному реєстратору документ, що підтверджує отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя щодо погашення заборгованості та наміру звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності, а також оцінки вартості предмету іпотеки на момент звернення стягнення.

Доводи касаційної скарги про те, що банком на адресу позивача двічі надсилалися вимоги з повідомленням про наявність заборгованості та намір банку реалізувати предмет іпотеки й пропозицією скористатися своїм правом укладення договору купівлі-продажу квартири, не впливають на вирішення апеляційним судом справи у цій частині, оскільки судом апеляційної інстанції було встановлено, що банком не надсилалися вимоги з попередженням про намір звернутися стягнення на предмет іпотеки саме шляхом визнання права власності на нього.

У надісланих банком вимогах йшла мова про намір банку укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки від імені іпотекодавця сторонній особі у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», а не про усунення порушень у порядку статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку.

Не заслуговують на увагу й доводи заявника на те, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, оскільки спірна реєстрація була проведена у 2016 році, тоді як позов у цій справі пред`явлено тільки у 2022 році.

Суд апеляційної інстанції правильно врахував, що позивач дізнався про порушення свого права - реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком з Реєстру речових прав на нерухоме майно лише 10 травня 2022 року, жодного повідомлення про перереєстрацію права власності на квартиру за банком ні від державного реєстратора, ні від ПАТ КБ «ПриватБанк», на адресу позивача не надходило, він та члени його сім`ї до теперішнього часу продовжують проживати у квартирі, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що позивачем строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом не пропущено.

Верховний Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду, оскільки відповідач не спростував тверджень позивача, не довів, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, що ОСОБА_1 дізнався чи мав об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав раніше, враховуючи, що він продовжує проживати у спірній квартирі, а вимог її звільнити у той, чи інший спосіб з моменту державної реєстрації від банку не отримував.

Висновки апеляційного суду та доводи банку щодо розміру заборгованості не впливають на правильність вирішення апеляційним судом спору, оскільки ненадіслання банком належної письмової вимоги про усунення порушення у порядку статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», а також ненадання державному реєстратору доказів вартості майна на час проведення спірної реєстрації, є самостійними підставами для задоволення зазначених позовних вимог.

Отже, доводи касаційної скарги банкуне можуть бути підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції в зазначеній частині не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржувану постанову в цій частині без змін.

Разом з тим, Верховний Суд не може погодитися із судовим рішенням суду апеляційної інстанції в частині скасування в державному реєстрі державної реєстрацій права власності за АТ КБ «ПриватБанк» та поновлення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , оскільки такі вимоги єненалежним способом захисту прав, так як судове рішення про скасування рішення державного реєстратора є самостійною підставою для внесення відповідних змін у реєстрі права власності, тому у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, і розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 заявляв три вимоги немайнового характеру, Верховний Суд задовольняє частково касаційну скаргу банку та відмовляє у задоволенні двох позовних вимог, то з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 3 969,6 грн витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги у відповідній частині, а з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 992,4 грн та апеляційної скарги у розмірі 1 488,6 грн, у відповідній частині, а всього 2 481 грн. Решта судових витрат, сплачених сторонами, залишається за їх рахунок.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи вказану норму процесуального права, Верховний Суд покладає обов`язок на ОСОБА_1 сплатити на користь АТ КБ «ПриватБанк» різницю у розмірі 1 488,6 грн (3 969,6 - 1 488,6 - 992,4 = 1 488,6).

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування в державному реєстрі державної реєстрацій права власності за Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та поновлення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 скасувати та відмовити у задоволенні позову у цій частині.

У решті постанову Львівського апеляційного суду від 19 березня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ ) судові витрати у справі у розмірі 1 488 (однієї тисячі чотириста вісімдесяти восьми) гривень 60 (шістдесяти) копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець