КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/10211/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6924/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Яценко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів та захист персональних даних, -

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що у період з 30 січня по 01 лютого 2019 року невідомі особи, заволодівши її персональними даними, пройшли процедуру реєстрації, створили облікові записи (особисті кабінети) на шести онлайн-сервісах кредитування та оформили два онлайн-кредити на її ім`я з ТОВ «Фінансова компанія «Верона».

Вказувала, що 31 січня 2019 року було укладено договір № 396800 на суму 2 000,00 грн., який 22 лютого 2019 року його було погашено, після чого 27 лютого 2019 року оформлено інший № 413907 на суму 3 600,00 грн.Вказане підтверджується у т.ч. випискою Українського бюро кредитних історій. Крім того, зі звіту Українського бюро кредитних історій (далі - УБКІ) вбачається, що з 30 січня по 22 травня 2019 року невідомою особою з використанням її даних було оформлено 8 заявок на отримання онлайн кредитів у різних макрофінансових організаціях.

Зазначала, що ні 30 січня 2019 року - 22 травня 2019 року, ні будь-коли взагалі не подавала заявок на отримання онлайн кредитів та не мала волевиявлення на оформлення кредитних договорів. Грошові кошти на належні їй рахунки не надходили. Жодних повідомлень стосовно оформлення кредитних документів на свій телефон чи електронну пошту не отримувала.

13 лютого 2019 року з метою з`ясування ситуації отримала виписку з УБКІ, де побачила інформацію про кредит від 31 січня 2019 року з ТОВ ФК «Верона», оформлений невідомою особою з використанням даних позивачки.За вказаними фактами позивач невідкладно звернулася до правоохоронних органів. Заяву було зареєстровано у Святошинському управлінні поліції ГУ НП в м. Києві 13 лютого 2019 року за номером 10606. Згодом слідчий повідомив про відкриття кримінального провадження за ст. 190 КК України.

Крім того, позивач зверталася зі скаргою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та отримала відповідь, у якій зазначалося, що вирішення вказаних нею питань належить до компетенції Національної поліції України. Також позивач одразу поставила до відома відповідача, зв`язавшись з ТОВ «ФК «Верона» у телефонному режимі та листом на юридичну адресу. Зазначала, що 09 квітня 2019 року повторно звернулася до УБКІ для перевірки кредитної історії та виявила, що кредит 31 січня 2019 року погашено та отримано новий 27 лютого 2019 року на 3 600,00 грн.У зв`язку з викладеним повторно надіслала звернення до ТОВ «ФК «Верона».

Позивач вказувала, що у відповіді на її перше звернення відповідачем було вказано, що між нею та ТОВ «ФК «Верона» було оформлено договір № 413907, а Товариством надано кредит в розмірі 3 600,00 грн. В листі зазначалося, що з актуальним розміром заборгованості може ознайомитися в особистому кабінеті, що є неможливим, адже його позивач не створювала і не має до нього доступу. Також містилася вимога щодо повного або часткового погашення кредиту, сплативши 7 567,20 грн. в якості пролонгації. Разом з тим, жодної запитуваної інформації та документів відповідачем надано не було.

Стверджувала, що неодноразово намагалася отримати інформацію у відповідача, однак працівники Товариства продовжували наполягати, що кредит оформляла саме позивач.

Крім того, незважаючи на те, що відповідачу були відомі обставини оформлення оспорюваних договорів та факт звернення позивача до правоохоронних органів, ТОВ «ФК «Верона» передало персональні дані позивача ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», про що позивач дізналася з «повідомлення про відступлення права вимоги». У листі зазначалося, що станом на 28 жовтня 2019 року заборгованість за оформленим невідомою особою договором складає 28 029,60 грн.

Позивач зазначала, що на момент оформлення договорів з відповідачем було відсутнє її волевиявлення та внутрішня воля на їх укладення. Про існування зазначених договорів дізналася після їх оформлення невідомою особою, яка заволоділа її персональними даними та вказала не належні їй рахунки, на які були зараховані грошові кошти за кредитними договорами. Вказувала, що нею не вчинялися будь-які дії, спрямовані на укладення вказаних кредитних договорів та на отримання грошових коштів, а також на реєстрацію облікового запису (особистого кабінету) в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача.Також тривалий час позивач піддається різним незаконним діям зі сторони ТОВ «ФК «Верона» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», якому відповідач передав персональні дані, що порушує її права як споживача.

Враховуючи викладене, просила суд: визнати дії ТОВ «ФК «Верона» вчиненими із застосуванням нечесної підприємницької практики та такими, що порушують права ОСОБА_1 , як споживача; визнати договори № 396800 від 31 січня 2019 року та № 41390 від 27 лютого 2019 року, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Верона» недійсними; зобов`язати ТОВ «ФК «Верона» видалити (знищити) всі персональні дані ОСОБА_1 у тому числі із своїх інформаційно-телекомунікаційних систем, сервісів, паперових та електронних баз; судові витрати покласти на відповідача (а.с. 1-7).

06 грудня 2021 року до суду надійшов відзив від представника ТОВ «ФК «Верона» - адвоката Варнакова Є.Г., в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 67-70).

На обґрунтування відзиву зазначав, що 31 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Верона» та позивачем було укладено договір про надання коштів у позику, у тому числі, на умовах фінансового кредиту № 396800. Предметом договору є надання позикодавцем грошових коштів на умовах терміновості, повернення та платності, в національній валюті України (гривні) у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти за користування позикою в розмірі та порядку, встановлених договором. Вказаний договір було виконано обома сторонами, ТОВ «ФК «Верона» перерахувало на зазначену позивачем платіжну картку 2 000,00 грн., а позивачка отримавши кошти, використала їх на свої цілі, а пізніше, у встановлені договором терміни, повернула вказані кошти з нарахованими процентами.

24 лютого 2019 року між ТОВ «ФК «Верона» та позивачем було укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту № 413907.Умовами укладеного договору передбачена позика в розмірі 3 000,00 грн. з 24 лютого 2019 року по 24 березня 2019 року включно, проценти за користування позикою нараховуються на суму позики, а у разі часткового погашення - на непогашену частину та встановлюються у розмірі 1,90 % від суми позики в день, що на рік складає 693,5 % від суми позики, тип процентної ставки фіксована; загальна вартість позики становить 5 583,60 грн. тощо.

Вказував, що свою відповідь про прийняття (акцепт) пропозиції позикодавця укласти електронний договір позичальник надав 11 жовтня 2018 року шляхом прийняття такої пропозиції в електронній формі, яка підписана ним шляхом електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 27 лютого 2018 року о 12 год. 19 хв. позикодавцем здійснено безготівковий переказ грошей в розмірі 3 000,00 грн. на рахунок банківської платіжної картки позичальника, вказаний нею в ідентифікації, що є підтвердженням виконання Товариством своїх договірних зобов`язань що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі Онлайн» № 62/11 від 21 листопада 2021 року.Зазначав, що з моменту отримання грошових коштів, позичальником не було сплачено жодного платежу в рахунок виконання зобов`язань за договором.

Таким чином, позивач ознайомився з внутрішніми правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариства, із політикою конфіденційності та персональних даних, яка включає згоду споживача фінансових послуг на обробку персональних даних, а також з Інформацією про фінансову послугу, яка надається до укладення договору ( паспорт позики) на веб-сайті Товариства. В особистому кабінеті позивача, який розміщений на сайті товариства, а також на його телефонний номер відповідач направив смс-повідомлення з зазначенням електронного підпису, яким позивач підписала згоду на обробку персональних даних.

Для можливості отримання фінансових послуг позикодавця, позивач пройшла процедуру реєстрації на сайті Товариства https:// groshivsim.com, в результаті чого створено особистий кабінет (особисту сторінку) позичальника.

Позивач ідентифікувалась на сайті позикодавця, заповнила заяву (форму) на отримання позики вказуючи повні, достовірні, особисті дані та інформацію про бажані параметри кредиту. На підставі вказаної позивачем інформації щодо отримання позики, в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача сформовано пропозицію укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту (оферта) в розмірі 3 000,00 грн.

Про прийняте позитивне рішення про надання позивачу позики на вказаних ним умовах, відповідач повідомив позивача 11 жовтня 2018 року за допомогою смс-повідомлення на телефонний номер позичальника, вказаний ним під час реєстрації на сайті, шляхом надсилання відповідної пропозиції укласти та підписати договір, а також згенерованого електронного підпису одноразовим ідентифікатором для прийняття оферти Товариства та підписання Акцепту заяви про прийняття пропозиції укласти договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах (фінансового кредиту ) електронним підписом одноразовим ідентифікатором в порядку передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Позивач (позичальник) акцептувала пропозицію (оферту) відповідача (позикодавця) на укладення договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах, передбачених Правилами та договором, поставивши в Акцепті електронний підпис одноразовим ідентифікатором.Позивач акцептувала оферту, здійснивши дії спрямовані на укладення договору про надання позики і настання юридичних прав та обов`язків заповнивши на сайті позивача добровільно з розумінням настання юридичних прав та обов`язків, зазначив інформацію щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої бажав отримати кредит.

Після акцептування оферти, позивач отримала підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного договору шляхом збереження примірника такого договору в особистому кабінеті (особистій сторінці), оскільки згідно з технологією його укладення, договір та супутні документи невідкладно зберігаються на особистій сторінці позичальника.

На виконання умов договору відповідачем здійснено безготівковий переказ грошових коштів в розмірі 3 000,00 грн. на рахунок банківської платіжної картки позичальника, прийнявши виконання своїх обов`язків, передбачених умовами договору.

Звертав увагу суду, що для правильного розгляду справи необхідно встановити власника картки № НОМЕР_1 , емітованої банком АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на яку було перераховано суму позики за договором № 413907. Повний номер платіжної картки отримувача коштів за позикою № НОМЕР_2 є у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (персональні дані особи, якій було видано картку).Якщо платіжна картка була емітована на ім`я позивачки, то грошові кошти вона отримала і підстави для визнання позову немає. Якщо вказана платіжна картка була випущена на ім`я іншої особи, ніж позивача, то відповідно до вимог ст. 1047 договір позики № 413907 є неукладеним і визнати його недійсним неможливо.

Таким чином, ТОВ «ФК «Верона» вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки укладений між позичальником та позикодавцем договір вчинений в електронній формі, встановленій законом, відповідає вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також засадам держави і суспільства, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені правочином, та відповідає волі сторін, та відповідає вимогам ст.203, 205 ЦК України (а.с. 67-70).

16 лютого 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Гаєвої Г.С., в якому остання просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилалась на те, що при реєстрації на вебсайті «groshivsim. сom» від її імені невідомою особою було заповнено заявку на отримання позики, постановлено відмітки про ознайомлення з правилами, офертою тощо та надання згоди на обробку персональних даних. Без таких дій невстановлені особи не змогли б подати заявку на кредит та отримати гроші.Зазначала, що їй нічого не відомо про укладення електронного договору № 326566 від 11 жовтня 2018 року, у її кредитній історії відомості про вказаний договір відсутні. Вказувала, що ніколи не реєструвалася в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Верона», не укладала договорів з відповідачем, не отримувала кредитних грошових коштів і не повертала їх. Також стверджувала, що вона не є власницею платіжної карки № НОМЕР_1 , емітованої АТ КБ «Приватбанк», на яку перераховувалися гроші за оспорюваними договорами. Підписи для укладення оспорюваних договорів (одноразові електронні ідентифікатори) надсилалися відповідачем на невідомий і не належний ОСОБА_1 номер телефону НОМЕР_3 . Також, з довідок ТОВ «Платежі Онлайн» вбачається, що грошові кошти за обома оспорюваними договорами ( № 396800 від 31 січня 2019 року та № 413907 від 27 лютого 2019 року) перераховувалися на одну й ту ж саму картку № НОМЕР_1 , власник якої невідомий (а.с. 81-85).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Верона» про захист прав споживачів, визнання недійсними договорів та захист персональних даних - задоволено частково. Визнано договори № 396800 від 31 січня 2019 року та № 413907 від 27 лютого 2019 року, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Верона», недійсними. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «ФК «Верона» на користь держави судовий збір в сумі 1 816,00 грн. (а.с. 170-179).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 08 січня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 182-185).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині відмови у задоволенні позову щодо зобов`язання ТОВ «ФК «Верона» видалити (знищити) її персональні дані, у тому числі зі своїх інформаційно-телекомунікаційних систем, серверів, паперових та електронних баз. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що така позовна вимога заявлена до неналежного відповідача, оскільки вилучає кредитні історії ТОВ «Українське бюро кредитних історій».

Зазначала, що ТОВ «ФК «Верона» є належним відповідачем в зазначеній частині позовних вимог. Вказувала, що на вебсайті відповідача «groshivsim.com» у розділі «Юридична інформація» доступний документа «Політика конфіденційності та захисту персональних даних ТОВ «ФК «Верона», пункт 2.6. якого визначає склад та зміст персональних даних користувача, які обробляються товариством, зокрема ідентифікаційні та контактні дані; фотографія документа, що посвідчує особу або особиста фотографія клієнта та/або тривимірне зображення обличчя клієнта, що в тому числі містить біометричні дані клієнта; фінансова інформація, у т.ч. дані банківської карти; інформація, отримана в ході комунікації з товариством (отримані листи, електронне листування, телефонні розмови (з або без аудіо фіксації) під час спілкування з Товариством) та інше.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не мала волевиявлення на укладення спірних правочинів, а відповідач не надавав належних та допустимих доказів на спростування встановлених в судовому засіданні обставин. Отже, враховуючи встановлення судом не дійсності оспорюваних позивачем кредитних договорів, наявні підстави вважати незаконними зберігання та обробку відповідачем персональних даних позивача, оскільки остання не мала наміру реєструватися в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача, не подавала заявок на онлайн кредити, не мала волевиявлення на оформлення кредитних договорів та не отримувала грошових коштів від відповідача. Враховуючи викладене, вимога щодо видалення (знищення) персональних даних пред`явлена саме до відповідача як володільця інформації.

Посилалась на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 757/40209/20-ц, встановивши недійсність оспорюваних позивачем кредитних договорів суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимоги позивача про визнання недійсними укладених від його імені кредитних договорів та зобов`язання відповідачів видалити (знищити) його персональні дані.

Звертала увагу, що суд першої інстанції, посилаючись на вказану постанову Верховного Суду, залишив поза увагою висновки щодо вирішення питання про видалення персональних даних, зібраних відповідачем у протиправний спосіб (а.с.182-185).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року залучено до участі у справі як третю особу - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (а.с. 207).

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Особи, якіберуть участьу справі,до судуне прибули,про часта місцерозгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення позивачки ОСОБА_1 та відповідача ТОВ «ФК «Верона» повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адрес місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, сторони були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень. Від ОСОБА_1 надійшла заява з проханням розглянути справу за її відсутності. Про розгляд справи апеляційним судом третя особа ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» був сповіщений завчасно, про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового повідомлення суду (а.с. 196-212, 208-217, 220-228).

Судом апеляційної інстанції з метою забезпечення належного повідомлення і участі сторін в розгляді справи були оголошені перерви 14 березня 2024 року, 02 травня 2024 року і 06 червня 2024 року (а.с. 207-208, 218-219, 230-231).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За встановленими у цій справі обставинами оспорювані договори між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет на вебсайті відповідача подано заявку на отримання кредиту від імені ОСОБА_1 , та підтверджено умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки, після чого надіслано особі, яка звернулася за отриманням кредиту за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який і було використано для підтвердження підписання кредитного договору. При цьому, в обох випадках вищевказаних договорів кредитні кошти зараховувались наплатіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 54-61).

Позивачка не є власницею платіжної картки № НОМЕР_1 , емітованої АТ КБ «ПриватБанк», на яку перераховувалися грошові кошти за оспорюваними договорами, що підтверджується наданою ОСОБА_1 довідкою від АТ КБ «ПриватБанк» з інформації про наявні рахунку/картки, відкриті на ім`я ОСОБА_1 за весь час її обслуговування в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 135).

Відповідачем не надано доказів, що саме позивачкою було застосовано будь-яким способом ідентифікатори електронних підписів, не надано доказів отримання саме ОСОБА_1 на свою картку грошових коштів згідно з оспорюваними кредитними договорами.

Тому, районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач ОСОБА_1 не реєструвалася в ІТС ТОВ ФК «Верона», не укладала договорів із відповідачем, не отримувала кредитних грошових коштів і не повертала їх, а відтак наявні підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними.

За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо придбання продукції. Наведене свідчить, що правовідносини, які виникли між сторонами, не стосуються стадії придбання чи реалізації продукції, а, отже, не впливають на економічну поведінку позивачів як споживачів продукції.

Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Вимоги відповідача щодо повернення кредиту, телефонні та інші повідомлення із вимогою про належне виконання кредитного зобов`язання не є пропозицією щодо придбання товару (послуги), а є способами захисту кредитора свого порушеного права на повернення кредиту й платежів за ним, а тому слід дійти висновку про відсутність у діях відповідачів ознак нечесної підприємницької практики, що в свою чергу виключає наявність підстав для визнання дій відповідача вчинених із застосуванням нечесної підприємницької практики.

Рішення районного суду в частині часткового задоволення позовних вимог та визнання договорів № 396800 від 31 січня 2019 року та № 413907 від 27 лютого 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Верона», недійсними, та відмови в задоволенні позовних вимог про визнання дій відповідача ТОВ «ФК «Верона» вчиненими із застосуванням нечесної підприємницької практики і такими, що порушують права ОСОБА_1 , сторони по справі не оскаржували.

Тому, з огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, рішення районного суду в цій частині не було предметом перегляду апеляційним судом.

Відповідно до положень частин першої та другої ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду.

Судом апеляційної інстанції забезпечено право сторін та третьої особи ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надати до апеляційного суду пояснення і докази у цій справі, правочин відступлення прав вимоги за кредитним договором, для чого судом апеляційної інстанції оголошувались перерви в судовому засіданні 14 березня 2024 року, 02 травня 2024 року і 06 червня 2024 року, проте сторони та третя особа не скористались таким правом в суді апеляційної інстанції (а.с. 207-208, 218-219, 230-231).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 201/2288/20 (провадження № 61-7154св22) зазначено, що «рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду, як правомірна приватно-правова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства».

Касаційний суд зауважував, що принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21(провадження 61-4060св23)

Позивач просила зобов`язати відповідача ТОВ «ФК «Верона» видалити (знищити) всі персональні дані ОСОБА_1 , у тому числі зі своїх інформаційно-телекомунікаційних систем, серверів, паперових та електронних баз.

За змістом ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Частиною 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Стаття 15 Закону України «Про захист персональних даних» визначає випадки при яких персональні дані підлягають видаленню або знищенню.

Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані підлягають видаленню або знищенню у разі:

1) закінчення строку зберігання даних, визначеного згодою суб`єкта персональних даних на обробку цих даних або законом;

2) припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником, якщо інше не передбачено законом;

3) видання відповідного припису Уповноваженого або визначених ним посадових осіб секретаріату Уповноваженого;

4) набрання законної сили рішенням суду щодо видалення або знищення персональних даних.

Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані, зібрані з порушенням вимог цього Закону, підлягають видаленню або знищенню у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до пунктів 6, 11 частини другої статті 8 Закону України «Про захист персональних даних» суб`єкт персональних даних має право пред`являти вмотивовану вимогу щодо зміни або знищення своїх персональних даних будь-яким володільцем та розпорядником персональних даних, якщо ці дані обробляються незаконно чи є недостовірними, а також відкликати згоду на обробку персональних даних.

Частиною першою статті 24 Закону «Про захист персональних даних» передбачено, що володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобов`язані забезпечити захист цих даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм для зобов`язання відповідача видалити персональні дані позивача, слід установити факт їх незаконної чи недостовірної обробки.

Ураховуючи те, що позивач не мала наміру укладати з відповідачем кредитні договори, не подавала заявок на онлайн кредити, не мала волевиявлення на оформлення кредитних договорів та не отримувала грошових коштів від цих фінансових установ, наявні підстави для висновку про наявність факту незаконної обробки відповідачем персональних даних позивача. З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку пронаявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача видалити (знищити) персональні дані.

Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 757/40209/20 (провадження № 61-10924св21) та від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20 (провадження № 61-11009св22) і підстав відступу від яких в цій справі колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача видалити персональні дані ОСОБА_1 , у тому числі зі своїх інформаційно-телекомунікаційних систем, серверів, паперових та електронних баз із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у цій частині.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача ТОВ ФК «Верона» на користь держави 1362 грн. (908 грн. одна позовна вимога х 150% ставка судового збору в суді апеляційного інстанції) судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона», видалити персональні дані ОСОБА_1 у тому числі зі своїх інформаційно-телекомунікаційних систем, серверів, паперових та електронних баз, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог ОСОБА_1 .

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» (код ЄДРПОУ - 41602157) видалити персональні дані ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) з електронних баз даних (інформаційно-телекомунікаційної системи) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Верона» (код ЄДРПОУ - 41602157) на користь держави - 1362 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 12 липня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова