АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 травня 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/2340/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Одинака О. О., Лисака І. Н., Половінкіної Н. Ю.,

розглянувши клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 березня 2024 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кучерка Володимира Ігоровича,

ВСТАНОВИВ:

08 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 березня 2024 року.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 15 квітня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано апелянту п`ятиденний строк з моменту отримання копії даної ухвали для подання до суду документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

29 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із клопотанням про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 30 квітня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 березня 2024 року відмовлено. Продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків апеляційної скарги, який не може перевищувати п`ять днів з дня вручення цієї ухвали.

8 травня 2024 року ОСОБА_1 подав повторне клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 13 травня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 березня 2024 року відмовлено та продовжено апелянту строк для усунення недоліків апеляційної скарги, який не може перевищувати п`ять днів з дня вручення цієї ухвали.

20 травня 2024 року ОСОБА_1 втретє звернувся до суду з аналогічним клопотанням про звільнення від сплати судового збору. До вказаного клопотання додав квитанції про купівлю ліків на загальну суму 1013 гривень 25 копійок, сплату комунальних послуг в сумі 3534 гривні 60 копійок, а також документ про залишок коштів на його картковому рахунку в банку.

Колегія суддів вважає, що звернення до апеляційного суду втретє з клопотанням про звільнення від сплати судового збору є зловживання заявником своїми процесуальними правами, а тому таке клопотання слід залишити без розгляду.

Вимога про сплату судового збору є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia) від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» від 26 липня 2011 року (зава № 9718/03), «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року (заява № 28249/95) сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

Частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України передбачено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за такої умови: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Також суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).

Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 19 червня 2011 року в справі «Креуз проти Польщі» (заява № 28249/95) зазначав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. При цьому положення пункту 1 статті 6 Конвенції не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення ЄСПЛ у справах «Княт проти Польщі» від 26 липня 2005 року, заява № 71731/01; «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» від 26 липня 2005 року, заява № 73547/01).

Отже, суд наділений повноваженнями звільнити від тягаря судових витрат особу, яка до нього звертається. Водночас конструкція наведених правових норм дає підстави для висновку, що звільнення від сплати судових витрат, якого зазнає сторона, є не обов`язком суду, а саме його повноваженням як формою суддівського розсуду, який може бути реалізований за наявності певних обставин.

До того ж стосовно сплати судового збору законодавець визначив вичерпний перелік умов, за наявності яких можливе звільнення від сплати судових витрат, яких зазнає сторона.

Зокрема, особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, в якому навести обставини щодо її майнового стану, за наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом повноважень звільнити від сплати судового збору, якого зазнає сторона. Такі обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами.

Відповідно до частини першої та третьої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

У рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Німеччини» (заява № 47636/99) ЄСПЛ наголосив, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний висновок міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна під час судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Чернівецький апеляційний суд в ухвалах від 8 травня 2024 року та 13 травня 2024 року повідомив апелянту про необхідність сплатити судового збору. У клопотанні на виконання вимог ухвали апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху заявник втретє просив звільнити його від сплати судового збору, будучи обізнаним про вимогу щодо сплати судового збору.

Судом апеляційної інстанції на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження вже двічі розглядалося питання щодо звільнення апелянта від сплати судового збору, і, як наслідок, було відмовлено з підстав недоведеності належними й допустимим доказами перешкод у апелянта для сплати судового збору у визначеному законом розмірі.

Будучи обізнаним про те, що суд вправі застосувати щодо одного й того самого заявника і за однією й тією ж його заявою (скаргою) як відстрочення, так і розстрочення сплати судового збору, або зменшення розміру судового збору, або звільнення від його сплати, й те, що зазначені дії можуть мати місце у різній послідовності або в сукупності, не скористався своїм процесуальним правом на подання відповідного клопотання про відстрочення, розстрочення чи зменшення, але втретє подав клопотання про звільнення від сплати судового збору.

З наведеного можна дійти висновку, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості втретє вирішувати вже розглянуте клопотання, по якому ухвалено процесуальне рішення.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 7 лютого 2024 року у справі № 727/6809/22.

Суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 не виконав свій процесуальний обов`язок щодо сплати судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Згідно частини 2 статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід визнати неподаною і повернути апелянту.

При цьому, необхідно зазначити, що визнання неподаною та повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із нею до суду з дотриманням принципів цивільного судочинства, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення.

Керуючись статтями 185, 357 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги від 20 травня 2024 року залишити без розгляду.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 березня 2024 року визнати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді Чернівецького

апеляційного суду: Олександр ОДИНАК

Ігор ЛИСАК

Наталія ПОЛОВІНКІНА