справа № 278/5604/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 грудня 2024 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючої судді Інни Зубчук, за участю секретаря Анни Кривенької, розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНФОРС", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович та приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У обґрунтування заявленого заявник вказав, що приватний нотаріус вчинив оспорюваний виконавчий напис щодо стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором. Водночас, сторона позивача зауважує, що приватним нотаріусом при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не дотримано вимог законодавства України, а відтак, зазначений виконавчий напис підлягає до визнання таким, що не підлягає до виконання.
Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та у відсутність фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено.
Відповідач на підставі положень ст. 128 ЦПК України, будучи належним чином та завчасно проінформованим про існування даного спору, свого ставлення до заявлених вимог не висловив та жодних доказів на дослідження суду не надав.
Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне здійснювати розгляд цієї справи у заочному порядку відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали надані позивачем, а інші суд позбавлений можливості отримувати за власною ініціативою, встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини.
Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, отримував код платника податків та звільнений від сплати судового збору на підставі закону.
26 січня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» та ОСОБА_1 укладений договір надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 185221-А.
Сума заборгованості, яка підлягала до стягнення із позивача за оспорюваним виконавчим написом, за період з 28 березня 2019 року по 20 січня 2020 року становить 10 114,20 гривень та складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту в сумі 6 000 грн; простроченої заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом в сумі 2 314,20 грн; строкової заборгованості за штрафами і пенями в сумі 1 800 грн.
26 березня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Вірою Леонідівною на виконання вище згаданого виконавчого напису винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61654878. Окрім цього, в межах вищевказаного виконавчого провадження зазначеним приватним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника.
Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (ст. 88 Закону України "Про нотаріат").
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).
Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що оспорюваний виконавчий напис вчинено на підставі кредитного договору і сума заборгованості не є безспірною.
За таких обставин, суд вважає, позов обґрунтованим та таким, який підлягає до задоволення.
Окрім зазначеного, оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення, то на підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати за розгляд цієї справи які складаються із суми судового збору від сплати якого позивач звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Стосовно витрат позивача на професійну правову допомогу суд уважає за необхідне зазначити наступне.
За правилами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Так, на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу останнім до матеріалів позову долучено: договір про надання правничої допомоги № 29/24 від 12 жовтня 2024 року; додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 29/24 від 12 жовтня 2024 року; акт виконаних робіт № 1-1-29/24 від 15 жовтня 2024 року.
Зокрема, із зазначеного акту виконаних робіт убачається, що адвокатом Ляховим О.В. в межах цього провадження надані послуги зі складання позовної заяви, вартість яких становить 8 000 грн, а також послуги зі складення заяви про забезпечення позову на загальну суму 6 000 грн. Також зазначеним актом передбачена винагорода (гонорар успіху) на суму 5 000 грн. Загальна вартість наданої адвокатом правової допомоги згідно із актом виконаних робіт № 1-1-29/24 від 15 жовтня 2024 року становить 19 000 грн.
Однак, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 виснувано, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, у цій постанові Верховний Суд висловив правову позицію з питання, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за наслідками розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи лише має бути сплачено.
У подальшому від вищевказаної правової позиції Верховний Суд не відступав (постанова від 22 січня 2021 року в справі №925/1137/19).
Також у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року в справі №756/8241/20 викладений правовий висновок, за яким не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Із урахуванням викладеного, суд уважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача 14 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, із урахуванням позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові № 756/8241/20 від 17 січня 2022 року, суд уважає за необхідне відмовити позивачеві в компенсації витрат, які пов`язані із отримання професійної правничої допомоги, що складаються із витрат по оплаті винагороди (гонорару успіху) позивача. Решту заявленої позивачем суми витрат на професійну правову допомогу суд уважає обґрунтованою та такою, що відповідає принципу співмірності та розумності таких витрат.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 03 грудня 2024 року.

Суддя Інна Зубчук