Справа № 463/2003/19
Провадження № 2/463/22/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді - Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про компенсацію вартості частки земельної ділянки -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому, після роз`єднання позовних вимог у самостійні провадження, в межах цієї справи, просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь вартість частини земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га в сумі 212 180 грн. 50 коп.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.09.2018. Від шлюбу мають двох синів ОСОБА_3 23.09.2007 та ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно. За період шлюбу, а саме 19.03.2012 відповідач приватизував земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 кадастровий номер :02:004:0102 площею 0,0682 га, яка в подальшому була розділена на дві земельні ділянки, які були предметом спору у цивільній справі №463/5746/18 (провадження № 2/463/437/21) за її позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Зазначає, що за результатом розгляду даної справи було здіснено поділ майна подружжя між ними і визнано за кожним з них право на спірного майна, а саме:

1)житловий будинок з добудовою та надбудовою мансардного поверху у АДРЕСА_1 ;

2)земельнку ділянку кадастровий номер :026004:0148 площею 0,0388 га (дата державної реєстрації 17.10.2017), на якій безпосередньо розташований спірний будинок.

Земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га (дата державної реєстрації 17.10.2017) (на якій розташований будинок, успадкований відповідачем від його батьків) залишено у власності відповідача ОСОБА_2 з правом компенсації позивачці половини вартості цієї ділянки.

З врахуванням остаточного рішення у вказаній вище справі позивач подала заяву про зміну позовних вимог, з вимог «про виділ майна в натурі» на вимоги «про стягнення з відповідача належної їй вартості земельної ділянки. Просила стягнути з відповідача на її користь вартість частини земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га в сумі 371 200 грн.

З врахуванням преюдиційних обставин, викладених у постанові Верховнорго Суду винесеній за результатами розгляду цивільної справи №463/5746/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, вважає, що спірна земелена ділянка набута нею та відповідачем у спільну сумісну власність, тому позивач не позбавлена права на компенсацію половини вартості даної земельної ділянки.

Заявою від 05 квітня 2024 року позивач змінила (зменшила) позовні вимоги та не змінюючи підстав позову з врахуванням висновку про оцінку земельної ділянки, наданого відповідачем, зменшила суму компенсації вартості частини ділянки і остаточно просить стягнути вартість частини земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га в сумі 212 180 грн. 50 коп.

15 березня 2024 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, який за його клопотанням йому повернуто, просив такий не брати до уваги.

01 квітня 2024 року відповідачем повторно подано інший відзив на позовну заяву, який також йому повернуто як такий, що не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 04.10.2018.

Первинно, позивач зверталась до суду як у власних інтересах, так і у інтересах дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а позовні вимоги були про:

визнання за позивачем права приватної власності на 5/6 частин житлового будинку і гаража, розташованих за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 168,6 кв.м.;

визнання за позивачем права приватної власності на частку у земельних ділянках кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га; кадастровий номер :02:004:0148 площею 0,0388 га пропорційно частці у власності у будинку 5/6 частин;

виділення належну позивачу частку у житловому будинку в натурі;

визначення частки в квартирі за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 21,1 кв.м. по 1/3 за кожним із співвласників ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

припинення права власності на 1/3 частки відповідача ОСОБА_2 у квартирі за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 21,1 кв.м.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.10.2018 у порядку забезпечення позовних вимог накладено арешт на будинок за адресою АДРЕСА_1 та земельні ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий номер :02:004:0148 площею 0,0388 га за адресою АДРЕСА_1 .

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.31), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Надалі, за відповідним клопотанням позивача суд своєю ухвалою від 06.03.2019 (а.с.38) роз`єднав позовні вимоги у три самостійні провадження.

Підготовче судове засідання, яке було призначене на 20 березня 2019 року відкладено за клопотанням позивача для підготовки заяви про уточнення позовних вимог, в подальшому підготовче судове засіданя призначене на 24 квітня 2019 року відкладено за клопотанням відповідача на 10 червня 2019 року.

Ухвалою суду від 10 червня 2019 року провадження у даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про поділ спільного майна подружжя.

Згідно ухвали суду від 16 січня 2024 року провадження у даній справі поновлено у зв`язку з тим, що обставини, які викликали зупинення провадження у даній справі усунуті.

Підготовче судове засідання 29 лютого 2024 року відкладено у зв`язку з поданням позивачкою заяви про зміну позовних вимог та надання відповідачу часу для подання відзиву.

Позивач є адвокатом, інтереси відповідача також представляв адвокат і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. Зрештою, сторони не звертались до суду з проханням роз`яснити їхні права та обов`язки.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.04.2024 (а.с.129). Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Позивач приймала участь у розгляді справи особисто, врежимі відеоконференції.

Відповідач, також приймав участь у розгляді справи особисто та в особі свого повноважного представника, в подальшому 05 квітня 2024 року представником відповідача повідомлено суд про припинення престаництва відповідача. Вони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Позивач під час виступу із вступним словом позовні вимоги, викладені в заяві про зміну позовних вимог підтримала. Вказала,що постановою Верховного Суду винесеній 23 червня 2022 року встановлено її право на компесанцію частини вартості спірної земельної ділянки, розмір якої згідно звіту про оцінку, представленого відповідачем, становить 212180,50 грн., тому просить позов задовольнити.

Відповідач під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив ввжає, що постановою Верховоного суду його не зобов`язано компенсовувати позивачці вартість відповідної частки земельної ділянки, вказує що така була виділена його батькові що у 1955 році, тобто до шлюбу з позивачкою, те, що він приватузував її значно пізніше не дає позивачці право на поділ земельної ділянки, а відповідно і на компенсацію вартості половини такої. Крім цього, звертає увагу, що наданий позивачем висновок про вартість земельної ділянки не відповідає дійсності, така є явно завищеною, що ставить його під сумнів. Натомість, ринкова вартість земельної ділянки згідно наданого ним звіту є реальною та відповідає дійсності. Тому в задоволенні позову просить відмовити.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

12.12.2006 сторони зареєстрували шлюб, що стверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.7).

Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що також стверджується копіями відповідних свідоцтв (а.с.8, 9).

Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13.09.2018 шлюб між сторонами розірвано. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Згідно копії державного акта на право власності на земельну ділянку (а.с.-10) відповідач набув у власність земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:004:0102) площею 0,0682 га на підставі рішення Винниківської міської ради № 400 від 29.12.2011. Надалі, вказана земельна ділянка розподілена на дві окремих земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0148 площею 0,0388 га та земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0149 площею 0,0294 га, яка є предметом даного судового спору.

Право власності відповідача на такі земельні ділянки зареєстровано у встановленому законом порядку, що стверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22-25).

З представленого позивачкою висновку про вартість земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га (а.с.88) вбачається, що ринкова вартість такої становить 742 400 грн.

Згідно представленого відповідачем звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки (а.с.106-110) вбачається, що вартість земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га становить 424 361 грн.

Вважаючи спірну земельну ділянку спільною сумісною власністю та з метою виділу її частки, а в кінцевому стягнення компенсації вартості частки позивач звернулась до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістюміж ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу не обов`язковість преюдиційних фактів для суду, який розглядає справу.

Отже, суд при розгляді даної справи враховує преюдиційний зв`язок з справою № 463/5746/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Зокрема, у вище вказаній цивільній справі рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року, позов задоволено частково, вирішено: «Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок з добудовою та надбудовою мансардного поверху і гаражем у АДРЕСА_1 (А-1) загальною площею 168,6 кв.м. та здійснити поділ майна, а саме:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку з добудовою та надбудовою мансардного поверху і гаражем у АДРЕСА_1 (А-1) загальною площею 168,6 кв.м.,

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частку об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку з добудовою та надбудовою мансардного поверху і гаражем у АДРЕСА_1 (А-1) загальною площею 168,6 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частини земельних ділянок кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га і кадастровий номер :026004:0148 площею 0,0388 га.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частини земельних ділянок кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га і кадастровий номер :026004:0148 площею 0,0388 га.».

Постановою суду касаційної інстанції від 23 червня 2022 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права приватної власності на частку земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га і в частині визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на частку земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Обставини встановлені вказаною вище постановою Верховного Суду, які мають визначальне значення для розгляду даної справи суд зацитує дослівно:

«З матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що рішенням Винниківської міської ради м. Львова від 29 грудня 2011 року № 400 ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0682 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 -Винники, а 19 березня 2012 року на підставі згаданого рішення ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку (63-67).

У 2017 році вищезгадана земельна ділянка була поділена на дві з присвоєнням окремих кадастрових номерів: перша ділянка - кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га і друга ділянка - кадастровий номер :02:004:0148 площею 0,0388 га.

Підставою для такого поділу земельної ділянки на дві стало те, що на цій земельній ділянці станом на 2017 рік вже було два приватних житлових будинки: 1) позначений в технічному паспорті літерою А-1 загальною площею 192,9 кв. м, 1/4 частку якого відповідач отримав у спадок, а інші 3/4 на підставі договору дарування; 2) позначений в технічному паспорті літерою А-1 загальною площею 168,6 кв. м, який має статус незавершеного будівництва і поділ якого є предметом даного спору.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з приписами частин першої та четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), дійшла висновку про те, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Колегія суддів зазначає, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 зазначеного Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

Таким чином, враховуючи те, що на земельній ділянці кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га знаходиться житловий будинок, позначений в технічному паспорті літерою А-1 загальною площею 192,9 кв. м, частину якого (1/4) відповідач ОСОБА_2 отримав в порядку спадкування після смерті батька, а іншу частину (3/4) в дар від матері 04 серпня 2011 року, тобто належить йому на праві особистої приватної власності, висновок судів попередніх інстанцій про визнання за ОСОБА_1 і відповідно за ОСОБА_2 права власності по 1/2 частці земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га помилковий.

Крім того колегія суддів зазначає, що оскільки земельна ділянка кадастровий номер :02:004:0102, площею 0,0682 га була набута сторонами у спільну сумісну власність, а пізніше розподілена на дві, ОСОБА_1 не позбавлена права на компенсацію половини вартості земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га.».

Отже, судом касаційної інстанції встановлено факт того, що спірна земельна ділянка набута сторонами у спільну сумісну власність, тому позивач для реалізації своїх прав звернулась в суд даним позовом, в ході розгляду справи позовні вимоги про виділ часток із майна, змінила на позовні вимоги на стягнення компенсації вартості частини земельної ділянки, яка згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки представленої відповідачем становить 212 180,50 грн., відтак суд приходить до висновку про те, що саме такий спосіб захисту є належним, ефективним та приймає рішення про задоволення позову.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що Верховний Суд його не зобов`язував компенсовувати позивачці частину вартості земельної ділянки, оскільки на той час такі позовні вимоги не розглядалися, а судом касаційної інстанції безспірно встановлено право позивачки на компенсацію половини вартості земельної ділянки.

Щодо судових витрат.

Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент пред`явлення позову за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» визначено, що станом на 1 січня 2018 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1 762 грн. Відповідно, судовий збір підлягав сплаті в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 704,80 грн. та не більше 8 810 грн.

При зверненні в суд з позовною вимогою про виділ частки із майна позивачкою було сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн., відповідно такий підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Після зміни підстав позовних вимог позивач визначила ціну позову 212 180,50 грн., відповідно 1% ціни позову становить 2 121,80 грн., відтак різниця між сплаченим судовим збором позивачкою, та сумою судового збору згідно ціни позову в розмірі 1 417 грн. судового збору (2 121,80 704,80 = 1 417) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Крім того, у справі яка розглядається за замовленням позивача проведена оцінка вартості спірної земельної ділянки. Згідно відповідної квитанції (а.с.93), вартість такої експертизи становить 1 200 грн.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані із проведенням експертизи.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом (ч. 5 ст. 139 ЦПК України).

Правила розподілу судових витрат закріплені у ст. 141 ЦПК України.

Так, за змістом частини третьої цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У справі яка розглядається суд виходив з даних звіту про експертну грошову оцінку представленого відповідачем, на складання якого він поніс відповідні витрати, і з таким звітом погодилась позивач, тому витрати на проведення оцінки земельної ділянки на замовлення позивачки стягненню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,77-82,141,223,263-265,268,280-282 ЦПК України, ст. ст. 57, 60, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 317, 319, 321, 328, 331, 355, 356, 357, 364, 368, 369, 372 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про компенсацію вартості частки земельної ділянки- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість частини земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0149 площею 0,0294 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 212 180 грн. 50 коп. (двісті дванадцять тисяч сто вісімдесят гривень п`ятдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 417 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 27.05.2024.

Суддя: Леньо С. І.