КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7038/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2023 року у складі судді Ярмоли О.Я.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4881 грн 76 коп та 100 000 грн моральної шкоди, завданої злочином. В судовому засіданні, до початку розгляду справи по суті, позивач уточнив та зменшив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 96 500 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 11 серпня 2018 року близько 07 год. 30 хв., біля торгового місця ФОП « ОСОБА_3 » на території ринку «Центральний» по вул. Ярмаркова, 4 в м. Біла Церква , під час сварки, на ґрунті триваючих неприязних відносин, відповідач умисно наніс 4-5 ударів кулаками в ліву частину обличчя позивача та 2 удари по тулубу і по руках. Внаслідок таких дій, відповідач спричинив тілесні ушкодження, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

За результатами кримінального провадження щодо ОСОБА_2 його вина доведена. Під час судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_2 подав клопотання про закриття кримінального провадження за ст. 49 КК України, тобто з нереабілітуючих обставин. Позивач стверджує, що своїм кримінальним правопорушенням ОСОБА_2 заподіяв позивачу матеріальну та моральну шкоду. Позивач двічі проходив лікування в умовах стаціонару, мав тяжкий стан після травми та на даний час його стан не відновився.

Позивач просив суд стягнути з відповідача кошти в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної і моральної шкоди.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 6 500 грн; стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати по справі в сумі 1073 грн 60 коп. В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2021 року було встановлено всі обставини даної справи та визначена сума завданої ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 20 000 грн. Всі інші рішення апеляційної та касаційної інстанцій по даному кримінальному провадженню не спростували та не змінили розміру моральної шкоди завданої ОСОБА_1 кримінальним правопорушенням скоєним ОСОБА_2 .

Вказує, що суд першої інстанції не обґрунтував визначення саме розміру 6 500 грн моральної шкоди, а також не спростував встановлені вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2021 року обставини, за яким суд визначив розмір такої шкоди, а саме 20 000 грн.

Посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 також не навів жодних доказів, які б спростували завдання ОСОБА_1 моральної шкоди саме в такому розмірі.

Крім того оскаржуваним рішенням суд не зазначив те, чим спростовуються доводи позивача в частині стягнення моральної шкоди розмірі 96 500 грн, якими позивач обґрунтував та документально підтвердив її розмір, а саме те, що даним злочином йому повністю зруйновано життя.

Вказує, що в результаті дій ОСОБА_2 , незважаючи на те, що позивачу були спричинені легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я та пройшов вже тривалий час і було проведено стаціонарне лікування, позивач до теперішнього часу не відновив свій стан. В нього постійно болить голова, турбує підвищений тиск, болі в серці, тривога та інші нервові розлади. Після травми позивач став втрачати зір, в зв`язку з чим не може читати та дивитися телевізор.

Звертає увагу на те, що наслідки події, що сталася потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Зазначає, що в результаті конфлікту позивач отримав легкі тілесні ушкодження, які не можуть спричинити страждання, які описує позивач.

Вважає, що доводи позивача про погіршення стану здоров`я у зв`язку з отриманими травмами є перебільшеними, оскільки пов`язувати всі наявні хвороби позивача з отриманими легкими тілесними у ушкодженнями є помилковим.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений (а.с. 88) від його представниці адвоката Коннової Н.І. надійшло клопотання в якому вона просила розглядати справу за їх відсутності (а.с. 98), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без участі сторони позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , який просив залишити без задоволення скаргу ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Судом встановлено, що 11.08.2018 року близько 07 год. 30 хв., біля торгового місця ФОП " ОСОБА_1 " на території ринку "Центральний" по вул. Ярмаркова, 4 в м. Біла Церква , під час сварки, на ґрунті триваючих неприязних відносин, ОСОБА_2 умисно наніс 4-5 ударів кулаками в ліву частину обличчя ОСОБА_1 та 2 удари по його тулубу і по верхніх кінцівках.

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 26.01.2021 року у справі №357/1270/19, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, призначено покарання, а також стягнуто на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн (а.с. 24-28).

Проте ухвалою Київського апеляційного суду від 03.04.2023 вирок Білоцерківського районного суду Київської області скасовано, кримінальне провадження за ч.2 ст.125 КК України закрито у зв`язку із закінченням строків давності та зазначено, що цивільний позов підлягає до вирішення в порядку цивільного судочинства (а.с. 29-31).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) га чи вчинені вони цією особою.

Закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності.

Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину.

У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 9 даної Постанови зазначено, що суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у справі "Енерюлдіз проти Туреччини"). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі "Во проти Франції").

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі" зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які … зіткнулися з проблемами... можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц роз`яснено: "У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий".

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року у справі № 748/359/20 (провадження № 61-8641св21) зроблено висновок, що "будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом".

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння відповідачем моральної шкоди, оскільки позивач вимушений був терпіти фізичний біль через нанесений йому відповідачем удар кулаком в обличчя.

При цьому, підлягають врахуванню й визнані доведеними районним судом під час розгляду справи події конфлікту, які мали місце на ринку, що їх підставою до виникнення слугували неправомірні дії потерпілого, пов`язані з запереченнями проти дій відповідача та погрозами сокирою.

Відповідно до долучених до справи доказів, ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди під час кримінального провадження сплачено 2000 грн та вирішенні заявленого позову - 5 550 грн 86 коп.

Колегія суддів, з урахуванням конкретних обставин справи, глибини, інтенсивності, характеру, тривалості перенесених позивачем моральних страждань, істотності вимушених змін в організації його життя, засад виваженості і справедливості, погоджується із установленою районним судом сумою моральної шкоди, у розмірі 6 500 грн.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційних скарг не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 травня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: