КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/6631/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7723/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Кочергіна Сергія Олеговича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року у складі судді Мазура Ю.Ю.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, -

В С Т А Н О В И В :

У берені 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ голови правління Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» Герхард Бьош № Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_2 , починаючи з 01 квітня 2022 року;

- поновити з 01 квітня 2022 року дію трудового договору, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 на посаді Головного менеджера з персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО;

- судові витрати покласти на відповідача.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є співробітником Напрямку трудових ресурсів HR АТ КБ «ПриватБанк» та займає посаду Головного менеджера з персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 травня 2021 року по справі №209/2468/20, залишеним без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк». Визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» № Э.D№-УВ-2020-6998744-п від 20 липня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 . Поновлено ОСОБА_2 на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді Головного менеджера з персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО. Наказом голови правління АТ КБ «ПриватБанк» Герхард Бьош №Е.17.U.0.0/4-6950183 від 14 червня 2021 року ОСОБА_2 поновлено на роботі. Наказом голови правління АТ КБ «ПриватБанк» Герхард Бьош №Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору» призупинено дію трудового договору ОСОБА_2 , Головного менеджера з персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО, починаючи з 01 квітня 2022 року (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану.

Позивач не погоджується із зазначеним наказом та вважає його протиправним, оскільки АТ КБ «ПриватБанк», приймаючи рішення про призупинення дії трудового договору, жодним чином його не обґрунтував, не зазначив, що конкретно перешкоджає забезпечувати роботою позивача ОСОБА_2 , не надав конкретних відомостей та доказів про те, що він дійсно позбавлений можливості забезпечувати роботою, принаймні частково або позбавлений можливості застосовувати інші механізми, такі як дистанційна або надомна робота, скорочення тривалості робочого часу тощо.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі Кочергін С.О. в інтересах ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуваний наказ АТ КБ «ПриватБанк» № Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_2 було видано під час дії на території України карантину.

Зазначено, що суд першої інстанції у порушення вимог закону не врахував, що продовження строку встановленого ст. 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивачка не повинна була обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору.

Посилається на те, що судом не було враховано, що позивачка була ознайомлена із наказом 31 березня 2022 року, а позов про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору подала до суду 28 квітня 2023 року, тобто під час дії на території України карантину.

Вважає, що висновок суду щодо пропуску позивачкою строку позовної давності є безпідставним.

Вказує, що ОСОБА_2 заявою від 23 червня 2023 року повідомила відповідача про своє бажання відновити дію трудового договору та підтвердила свою змогу працювати у банку, оскільки наказ про призупинення трудового договору є незаконним та банк має змогу забезпечити її роботою.

Крім того листом-відповіддю від 24 липня 2023 року відповідачем повідомлено, що трудовий договір призупинено до скасування воєнного стану, а тому банк не вбачає підстав для його поновлення.

У відзиві на апеляційну скаргу Мужевська Є.Л. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», просить апеляційну скаргу Кочергіна С.О. в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року - залишити без змін.

Адвокат Коцюба О.В. в інтересах АТ КБ "ПриватБанк", просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач в судове засідання не з`явився від його представника адвоката Кочергіна С.О. надійшла заява про розгляд справ без їх участі, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено, що згідно з наказом № Э.D№-ПП-2013-2834 від 07.08.2013 позивач з 07.08.2013 займає посаду "Головний менеджер з персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО/ головний менеджер з персоналу" Напрямку трудових ресурсів (HR) Дирекції з HR та корпоративного управління Головного офісу АТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 83 т.1).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 21.05.2021 по справі № 209/2468/20, залишеним без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.09.2021, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до АТ КБ "ПриватБанк". Визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ "ПриватБанк" № Э.D№-УВ-2020-6998744-п від 20.07.2020 про звільнення ОСОБА_2 та поновлено її на роботі в АТ КБ "ПриватБанк" на посаді Головного менеджера з персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО (а.с. 14-37 т.1).

Наказом голови правління АТ КБ "ПриватБанк" Герхард Бьош № Е.17.U.0.0/4-6950183 від 14.06.2021 ОСОБА_2 поновлено на роботі (а.с. 38 т.1).

Указом Президента України від 24 квітня 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і триває дотепер.

Наказом голови правління АТ КБ "ПриватБанк" Герхард Бьош № Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31.03.2022 "Про призупинення дії трудового договору" призупинено дію трудового договору ОСОБА_2 , Головного менеджера з персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО, починаючи з 01.04.2022 (перший день призупинення) до дати припинення або скасування воєнного стану. Наказано проінформувати ОСОБА_2 щодо призупинення дії трудового договору на період воєнного стану. У зв`язку з тимчасовим призупиненням дії трудового договору, починаючи з 01.04.2022 до дати скасування чи припинення воєнного стану з України тимчасово: припинити роботодавцем забезпечення ОСОБА_2 роботою; припинити нарахування та виплату заробітної плати (будь-яких гарантійних та компенсаційних витрат). У разі зміни обставин, викладених у цьому наказі, рішення щодо призупинення дії трудового контракту з ОСОБА_2 може бути переглянуте, шляхом видачі окремого наказу. Наказано забезпечити облік робочого часу ОСОБА_2 на період призупинення дії трудового договору як інші причини неявок, за умови наявності технічних та організаційних можливостей у роботодавця.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд послався на пропуск ОСОБА_2 строку на звернення у суд із позовом.

З таким висновком районного суду колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно пункту 5 частини першої статті 6 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з пунктом 3 даного Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" № 2136-IX, який набув чинності 24 березня 2022 року.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Відповідно до статті 13 Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Таким чином, призупинення дії трудового договору в умовах наявності військової агресії проти України можливе лише при умові перебування роботодавця в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу або ж працівник не може цю роботу виконати.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Під час розгляду справи встановлено, що на час зупинення трудового договору із позивачем, та у період такого зупинення, відповідач публічно, через розміщення у мережі інтернет, повідомляв про наявність відкритих вакансій у АТ КБ "Приватбанк", у тому числі таких вакансій, як менеджер з обслуговування корпоративних клієнтів, головний експерт з вивчення клієнтів, спеціаліст з обслуговування клієнтів тощо.

У свою чергу позивач зазначав, що мав бажання та відповідний освітньо-кваліфікаційний рівень для виконання роботи на таких посадах, однак банк у жодний спосіб не пропонував позивачеві виконання трудових обов`язків на вакантних на той час посадах.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Проте, АТ КБ "ПриватБанк" не подало суду належних, достатніх та допустимих доказів, які б доводили неможливість забезпечити позивача роботою за вказаними посадами, які є вільними у банку, зокрема: наказів, розпоряджень, посадової інструкції позивача, документів про трудовий розпорядок, обсяг виконуваної позивачем роботи напередодні видання та протягом дії оспорюваного наказу тощо.

Само по собі посилання АТ КБ "ПриватБанк" на те, що дія трудового договору із позивачем призупинена, оскільки його показники зменшилися і звузилося коло трудових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, що пов`язані саме із військовою агресією проти України та зупинення у зв`язку із цим діяльності банку, або окремих його підрозділів, відділів є необґрунтованим, та не підтвердженим будь-якими належними доказами у справі.

Як і не є підтвердженими доказами доводи представника відповідача щодо того, що в силу свого кваліфікаційно-освітнього рівня позивач не могла виконувати іншу роботу в банку, на інших посадах, які були вільними на той час.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачеві пропонувалась будь-яка з наявних вільних на той час посад.

Відповідачем АТ КБ "ПриватБанк" також не зазначено, що банк або його окремі підрозділи припинили роботу під час воєнного стану, банк скоротив штат, звузив обов`язки працівників тощо.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що виданий АТ КБ "ПриватБанк" спірний наказ, яким призупинено дію трудового договору з позивачем, є не обґрунтованим і не вмотивованим.

Між тим із висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду (наслідки спливу строку позовної давності) погодитися неможливо, зважаючи на наступне.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно випадків звільнення працівника і встановлює альтернативу: у такому випадку строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, залежно від того, яку з цих дій було вчинено раніше.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи законодавцем визначені у статті 235 КЗпП України.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Так, 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)". Відповідно до підпункту 3 пункту 12 цього Закону у ЦПК України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436): розділ XII "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 3 такого змісту: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину".

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин.

У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував строк дії карантину і лише 27 червня 2023 року своєю постановою № 651 відмінив з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Ураховуючи викладене, місцевим суд у порушення зазначених вище положень закону не врахував, що продовження строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивачка, звернувшись у межах строку дії карантину, не повинна була обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину у силу закону.

Така правова позиція узгоджується із постановою Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційної цивільного суду від 11.12.2023 у справі № 947/8885/21.

Таким чином, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень закону не врахував те, що позов про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору подала до суду 31.03.2023, тобто під час дії на території України карантину.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про пропуск позивачкою строку звернення у суд з позовом, що свідчить про ухвалення районним судом рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, яким визнати незаконним та скасувати наказ голови правління АТ КБ "ПриватБанк" Герхарда Бьоша № Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31.03.2022 «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_2 , починаючи з 01.04.2022; поновити дію трудового договору з 01.04.2022 дію трудового договору, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 на посаді Головного менеджера з персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Кочергіна Сергія Олеговича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 січня 2024 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови правління акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» Герхард Бьош № Е.17.U.0.0/4-6813382 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору» з ОСОБА_2 , починаючи з 01 квітня 2022 року.

Поновити з 01 квітня 2022 року дію трудового договору, укладеного між акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 на посаді Головного менеджера з персоналу Напрямку трудових ресурсів (HR) ГО.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 травня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: