У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

28.05.2024 Справа №607/8945/24 Провадження №2/607/2240/2024

м. Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Кунець Н.Р., при вирішенні питання про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

22.04.2024 ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу зареєстрованого 17.10.2018 у місті Франкфурт-на -Майні Федеративної Республіки Німеччини.

Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Під час вивчення матеріалів позовної заяви встановлено, що вони не відповідають вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, зокрема:

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Відповідно ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами ЦПК України.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, а відповідач ОСОБА_3 громадянином Федеративної Республіки Німеччина, то правовідносини між сторонами обтяжені ознакою «іноземний елемент», а тому вирішення спору між ними щодо розірвання шлюбу та наслідків розірвання шлюбу в судових органах України необхідно здійснювати відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням вимог ЦПК України та інших законів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ч. 9 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Звертаючись за підсудністю до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, позивач зазначила, що останнє відоме місце проживання відповідача ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 .

За допомогою засобів підсистеми ЄТІС «Електронний суд», судом було сформовано запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача по справі ОСОБА_2 .

Згідно із відповіді №557994 від 23.04.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, наданої на запит суду, відомості про ОСОБА_2 в Єдиному державному демографічному реєстрі відсутні.

25.04.2024 судом направлено запит до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про надання інформації про зареєстроване/деклароване місце проживання/перебування громадянина Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України, видачу громадянину Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на тимчасове/постійне проживання на території України та перетину останнім державного кордону України у період часу з 17.10.2018 по даний час.

28.05.2024 судом зареєстровано відповідь Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області на запит суду, з якої убачається, що за обліками відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Тернопільській області, громадянин Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 , не значиться. Відповідно до даних, наявних в Єдиній інформаційно-аналітичній системі управління міграційними процесами, громадянин Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3 посвідкою на тимчасове проживання не документувався.

Таким чином позивачем на обґрунтування звернення до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області не подано доказів того, що відповідач громадянин Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 має на території України місце проживання або місцезнаходження.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України.

Згідно з ч. 2 і 3 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» подружжя, будучи громадянами різних держав, можуть обрати право, яке буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Таке можливо, тільки якщо вони не мають спільного місця проживання або якщо особистий закон кожного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст.77 цього Закону (виключна підсудність, яка на спори про розірвання шлюбу не розповсюджується).

Аналіз положень ст. 60, ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis).

Враховуючи, що позивач є громадянкою України, а відповідач громадянином Федеративної Республіки Німеччини, то відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.

Також позивачем, не долучено до матеріалів справи доказів спільного проживання позивача та відповідача на території України або ж наявності укладеної між сторонами угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність даної справи судам України.

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує підстави звернення до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, що позбавляє суд можливості вирішити питання про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1, 2ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях175 і 177цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, позовну заяву слід залишити без руху і надати позивачу строк десять днів з дня вручення ухвали для усунення вищевказаних недоліків, а саме, подати суду докази на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує підстави звернення до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, зокрема докази спільного проживання позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на території України або ж наявності укладеної між ними угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність даної справи судам України.

Керуючись ст. 27, 28, 175, 185, ч. 1, 2, 258-261 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишити без руху, надавши позивачу строк десять днів з дня отримання копії ухвали суду, для усунення вказаних недоліків.

У випадку невиконання вимог даної ухвали заява буде вважатись неподаною і підлягатиме поверненню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя Н. Р. Кунець