ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року

м. Харків

справа № 643/14714/21

провадження № 22-ц/818/726/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Харківська міська рада

третя особа Третя Харківська міська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року ухвалене складі судді Шишкіна О.В.,-

УСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без шлюбу, починаючи з 01 січня 2004 року по 14 квітня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 1991 року проживала по АДРЕСА_1 однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_2 до моменту смерті останнього. За вказаною адресою була зареєстрована 29.12.2017 року. Спірний будинок належав ОСОБА_2 та його сестрі ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності. ОСОБА_2 страждав на ряд захворювань, позивач здійснювала за ним постійний догляд, а 09.09.2009 між ними був укладений договір довічного утримання, позивачка набула право власності на 38/100 часток спірного будинку. Після смерті співвласника будинку ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадщину отримав брат померлої ОСОБА_2 , оформлення спадкових прав здійснювалося через представника ОСОБА_1 , яка діяла за довіреністю. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, після його смерті відкрилася спадщина у виді 62/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 . Позивачка у встановлений судом строк прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори. Проте, позивачці було відмовлено та роз`яснено право звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час смерті.

Рішенням Дзержинського районного суду від 24 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без шлюбу, починаючи з 01 січня 2004 року по 14 квітня 2018 року.

Рішення мотивовано тим, що встановлені на підставі наявних в матеріалах справи документів обставини проживання позивача та ОСОБА_2 однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявності на утриманні спільного майна, а також взаємних прав та обов`язків, дають підстави вважати, що вимоги заяви про встановлення відповідного факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю з 2004 року по день смерті ОСОБА_2 , є обґрунтованими

Не погодившись з рішенням суду Харківська міська рада подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за змістом п. 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 №5-рп/99 до членів сім`ї можуть належати не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Однак при цьому умовою для визнання таких осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність зокрема спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, обов?язковою умовою для визнання осіб членами сім?ї та факту проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п?ять років до часу відкриття спадщини (постанови Великої Палати Верховного суду 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц та Верховного Суду від 25.11.2019 у справі N? 202/5003/16-ц).

Апелянт зазначив, що при ухваленні рішення від 24.10.2023 Дзержинським районним судом м. Харкова не було враховано, що матеріали справи не містять доказів, які можуть підтверджувати факт проживання зі спадкодавцем однією сім?єю. Позивачем не доведено доказами реальності сімейних відносин, наявності спільного бюджету з померлим, їх спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, домовленостей про порядок користування житловим приміщенням. ОСОБА_1 вчиняла дії, догляд, виконання доручень, придбання ліків, продуктів харчування тощо відносно ОСОБА_2 на виконання Договору довічного утримання від 09.09.2009. Апелянт також наголосив, що до Харківської міської ради ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.12.2021 про відкриття провадження у справі №643/14714/21 та копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів не надходила, а отже Харківська міська рада була позбавлена можливості надіслати суду відзив на позовну заяву, а також належним чином представляти інтереси територіальної громади м. Харкова у цій справі. визнання позову відповідачем. Скаржник також зауважив, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №643/14714/21 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, також зазначена ухвала суду відсутня у матеріалах справи №643/14714/21 в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі та до Харківської міської ради не надходила. Відповідачем позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - Третя Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім?єю без шлюбу визнано не було, а отже судом, в порушення вимог ст. 200 ЦПК України, безпідставно за результатами підготовчого провадження було ухвалено рішення.

04 березня 2024 року до Харківського апеляційного суду від ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 перебувала у шлюбі, який був розірваний 09 серпня 1978 року відділом ЗАС Московського району м. Харкова, про що 16.05.1979 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 . У повторному шлюбі ОСОБА_1 не перебувала.

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщення від 04.06.2021 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 29 грудня 2017 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок перебував у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно витягу з історії хвороби № 5729 від 16.11.2001 та консультативних висновків, ОСОБА_2 страждав на бронхіальну астму ІІІступеню, тяжка, персистируючий перебіг, хронічний абструктивний бронхіт, загострення. Емфізема легенів, пневмосклероз ДН ІІ ступеню. Астматичний статус середньої тяжкості, метаболічна форма.

09 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання, за умовами якого остання набула право власності на 38/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 та зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_2 харчуванням, доглядом, необхідною допомогою.

Право власності на вказане майно зареєстроване за ОСОБА_1 01.06.2010 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 45853

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_3 , про що відділом РАЦС по м. Харкову Харківського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 13051 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 . На ім`я ОСОБА_1 був оформлений рахунок-замовлення № 000472 від 23.09.2009 року на ритуальні послуги після смерті ОСОБА_3 .

17 вересня 2013 року ОСОБА_2 видано довіреність на ім`я ОСОБА_1 , посвідчену державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Тимофієвою Т.О. за № 2-391, якою уповноважено її оформити його спадкові права до майна його померлої сестри ОСОБА_3 ..

Після смерті ОСОБА_3 її брат ОСОБА_2 прийняв спадщину, до складу якої входили грошові вклади та нерухоме майно.

11 лютого 2011 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-167 після смерті його сестри ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , на 62/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 . Право власності на зазначену частину будинку зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, о підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 17623272 від 11 лютого 2014 року. Витяг видано на підставі заяви уповноваженої особи ОСОБА_1 № 5388318 від 11 лютого 2014 року.

05 березня 2014 року ОСОБА_2 видано довіреність на ім`я ОСОБА_1 , якою він уповноважив її зареєструвати/актуалізувати дані по належному йому компенсаційному рахунку № НОМЕР_3 в Акціонерному товаристві «Ощадбанк» № 10020/0328 та отримати Національну картку і ПІН-конверт до неї.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, про що Харківським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції Харківської області зроблено актовий запис № 58007 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 . Організацію поховання ОСОБА_2 здійснювала ОСОБА_1 , на її ім`я оформлено договір-замовлення № С-2 від 14.04.2018 р.

Зі спадкової справи № 115/2018 після смерті ОСОБА_2 вбачається, що 16 травня 2018 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернулась ОСОБА_1 . Відомості щодо інших осіб, які б звернулися із заявою про прийняття спадщини або відмову від неї, відсутні.

У червні 2018 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 складено акт про те що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в цивільному шлюбі з 1991 року по день смерті ОСОБА_2 ; проживали разом та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 постійно піклувалась про свого чоловіка до дня смерті та поховала його.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2019 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 1991 року до смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 25 червня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, заяву залишено без розгляду з тих підстав, що вбачається спір про право. Вказаною постановою встановлено, що в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 показав, що він є сусідом заявника ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_2 , які проживають у будинку АДРЕСА_1 з 1991 року разом, спілкувався з ними, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приходили до них, отримувати у борг гроші, всі сусіди знали, що вони є чоловіком та дружиною. Разом з ними в іншій половині будинку також проживали мати та сестра померлого. ОСОБА_1 займалася похованням сестри померлого та останні п`ять років по день смерті ОСОБА_2 , доглядала за ним, усе господарство вела ОСОБА_1 та померлий ставився до неї як до дружини. Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_8 показала, що заявницю вона знає тридцять років. Після смерті матері та сестри ОСОБА_2 , а також після їх смерті ОСОБА_1 займалася їх похованням. ОСОБА_1 доглядала свого чоловіка ОСОБА_2 , вела домогосподарство. Постановою Верховного Суду від 19 березня 2021 року постанова Харківського апеляційного суду залишена без змін

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права, особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Отже, вимога позивача про встановлення факту, що має юридичне значення у позовному провадженні має бути взаємопов`язаною з вимогою про право цивільне для їх вирішення в одній справі.

Встановлення юридичного факту в позовному провадженні без вирішення спору по суті є неможливим.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі №464/1107/21.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка звернулась лише з позовом про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах зі спадкодавцем, жодних вимог матеріального характеру до відповідача не пред`явила.

Суд першої інстанції наведеного не врахував і вирішив спір із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В постанові КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18 неодноразово вказував, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року)…».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 року у справі №759/14004/15-ц, від 15.10.2020 року у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі №213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц).

Доводи апеляційної скарги Харківської міської ради про порушення норм процесуального права не впливають на вирішення спору.

Згідно ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню то з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягає стягненню 1362 грн судового збору сплаченого в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.141, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2023 року скасувати.

Ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу відмовити.

Сятгнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Харківської міської ради () 1362 (одну тисячу триста шістдесят дві) грн судового збору сплаченого в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 травня 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук