Справа №504/3684/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року Ананьївський районний суд Одеської області

в складі: головуючої в справі судді Надєр Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Барбіроша В.В.,

за участю сторін по справі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьєві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 грудня 2021 року між ним та відповідачем було укладено договір позики на суму 680765 гривень, що відповідно до курсу Національного банку України на момент укладення та нотаріального посвідчення даного договору становило 25000 доларів США. Позивач вказує, що зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варавою К.М. 28 грудня 2021 року. Позивач зазначає, що відповідно до п.1 вищевказаного договору позики відповідач взяла на себе зобов`язання повернути позивачу таку ж суму грошових коштів не пізніше 15 лютого 2022 року. Відповідач зі свого боку взяті на себе зобов`язання не виконала в повному обсязі та не повернула позивачу борг в повному обсязі. На виконання умов договору відповідачем сплачено позивачу 20000 доларів США, а тому на момент звернення позивача з вказаним позовом до суду, борг відповідача перед позивачем складає 5000 доларів США, що станом на 19 вересня 2023 року є еквівалентом 182843 гривні відповідно до курсу Національного банку України. Позивач вказує, що строк прострочення виконання відповідачем п.1 договору позики від 28 грудня 2021 року, складає 18 місяців 8 днів на момент звернення позивача з вказаним позовом до суду.

У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача на його користь 5000 доларів США еквівалент 182843 гривні відповідно до курсу Національного банку України на момент звернення до суду з вказаним позовом; 1480 доларів США 02 центи еквівалент 54122 гривні 24 копійки в якості інфляційних витрат; 232,5 доларів США еквівалент 8502 гривні 20 копійок в якості трьох процентів річних від простроченої суми боргу, також судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору та витрат на правову допомогу.

Ухвалою від 18 грудня 2023 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу про її процесуальні права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми процесуальними правами передбаченими ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України не скористалася та у встановлені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву до суду не подала, з зустрічним позовом та з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не зверталася.

Представник позивача адвокат Пудлінська Л.І., яка діє на підставі ордеру серії ВН №1278041 від 24 серпня 2023 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Також зазначила, що договір позики між позивачем та відповідачем було укладено 28 грудня 2021 року та він був нотаріально посвідчений. Сума позики складала 680765 гривень, що в еквіваленті на момент укладення договору позики складало 25000 доларів США. Відповідачем було повернуто позивачу частину позики в розмірі 20000 доларів США, а тому станом на 19 вересня 2023 року залишок заборгованості відповідача перед позивачем складає 5000 доларів США, що в еквіваленті складає 182843 гривні. Крім того з відповідача на користь позивач підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 1480 доларів США 02 центи, еквівалент 54122 гривні 24 копійки, а також 3 процента річних від простроченої суми боргу, що складає 232 долари США 50 центів еквівалент 8502 гривні 20 копійок, а також судові витрати. Крім того відповідачем було надано суду розписки про часткову сплату нею позивачу заборгованості за договором позики, що підтверджує наявність боргових зобов`язань між сторонами та згідно яких відповідач повернула 20000 доларів США, що підтверджується позивачем. Також представник позивача в судовому засіданні зазначила, що додаткового щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу вона звернеться до суду відповідно до ЦПК протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі.

Відповідач та його представник в судове засідання 26 листопада 2024 року, яке проводилось в режимі відеоконференції з представником позивача з Малиновського районного суду м. Одеси, на розгляд справи у визначений час не з`явилися, причину своєї неявки не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином що підтверджується роздруківкою с офіційного сайту АТ «Укрпошта», згідно якої відправлення повернено відправнику по причині «Відсутність адресата за вказаною адресою» (а.с.53), а також поштовим повідомленням, яке надійшло до суду (а.с.55). Водночас у попередніх судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги не визнали, підтримали поданий відповідачем відзив на позовну заяву, та пояснили суду, що в грудні 2021 року її рідний брат ОСОБА_4 купував у ОСОБА_2 територію невідомого їй заводу. Брат звернувся до неї. щоб вона допомогла йому купити вказану територію та оформити на її ім`я договір дарування. Коли вони приїхали до нотаріальної контори, то там вже знаходився ОСОБА_2 .. В нотаріальні конторі вона підписала договір дарування з ОСОБА_2 , при цьому ніяких будівель заводу вона не бачила, ніяких правовстановлюючих документів на вказану територію та будівлі заводу вона не бачила та не отримувала, а самого ОСОБА_2 вона бачила вперше. В подальшому, не виходячи від нотаріуса, ОСОБА_2 та її брат ОСОБА_4 в її присутності оформили договір позики 28 грудня 2021 року і згідно якого передали їй у власність 680765 гривень, тобто, ті гроші, яких їм було недостатньо для оформлення договору дарування від 28 грудня 2021 року. Відповідач за проханням брата підписувала всі папери, не здогадуючись про настання юридичних наслідків, оскільки хотіла допомогти брату. Відповідач не брала у позивача гроші та не передавала, розписок власноручно не оформлювала.

Згідно п.п.1, 4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки: є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення відповідача та її представника про дату, час та місце розгляду справи, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача та її представника.

Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Позивачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_1 , виданого 07 жовтня 2021 року органом 5115 (а.с.39).

Відповідачем у справі є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, виданою відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради за №2203 від 05 грудня 2023 року (а.с.34).

Згідно копії договору позики від 28 грудня 2021 року серії НРР №191558, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Варавою К.В., ОСОБА_3 (позичальник) отримала у власність від ОСОБА_2 (позикодавця) грошові кошти в розмірі 680765 гривень, що відповідно до курсу Національного банку України на момент посвідчення цього договору становить еквівалент 25000 доларів США. Згідно вказаного договору відповідач зобов`язується повернути позивачу таку ж суму грошових коштів не пізніше 15 лютого 2022 року без нарахування та без сплати процентів. Також згідно вказаного договору позивач вказані грошові кошти одержала повність до підписання цього договору та одержання грошей підтверджує. Договором визначено, що якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, тобто, несплачену у строк суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три процента річних від суми позики. Також договором визначено, що спори, що можуть виникнути з даного договору, вирішуються шляхом переговорів між сторонами, а в разі неможливості вирішення спорів шляхом переговорів у судовому порядку. Договір містить підпис позикодавця (позивача у справі) та позичальника (відповідача у справі) (а.с.6).

До позовної заяви позивачем додано розрахунок інфляційних витрат та 3%, згідно якого на момент звернення позивача до суду з вказаним позовом борг відповідача перед позивачем з урахуванням інфляційних витрат складає 236965 гривень 24 копійки, а сума інфляційних витрат складає 1480 доларів США 02 центи еквівалент 54122 гривні 24 копійки, 3% річних з суми боргу в розмірі 5000 доларів США, складає 232,5 доларів США еквівалент 8502 гривень 20 копійок (а.с.7-9).

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі та посилається на обставини, ідентичні наданим відповідачем та її представником поясненням в судових засіданнях. Також у відзиві відповідач просила замінити неналежного відповідача на належного, а саме, на ОСОБА_4 (а.с.142).

До відзиву на позовну заяву відповідачем в підтвердження обставин, які зазначені у відзиві, було додано копію договору дарування від 28 грудня 2021 року серії НРР №191556, відповідно до якого ОСОБА_2 подарував та безоплатно передав ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняла у власність 235/1000 часток у праві власності на нежитлові будівлі теплоцеху №24 з мазутосховищем, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно вказаного договору оціночна (ринкова) вартість переданого ОСОБА_3 майна складає 3695209 гривень (а.с.143-146).

Також до відзиву на позовну заяву відповідачем було додано письмову заяву від імені ОСОБА_4 , в якій зазначено, що він просить залучити його в якості належного відповідача у вказаній справі з метою з`ясування всіх фактичних обставин справи (а.с.150).

Ухвалою суду від 13 серпня 2024 року в задоволенні клопотання відповідача про заміну неналежного відповідача або залучення належного відповідача було відмовлено (а.с.36-37).

Також відповідачем надано суду скрін-шоти щодо ведення переписки, однак суд не бере їх до уваги, оскільки встановити достовірно між ким, стосовно чого і коли вона відбувалась, неможливо (а.с.9-11), Тому суд критично ставиться до наданих відповідачем скрін-шотів щодо переписки, як зазначає відповідач, з позивачем щодо боргових відносин між нею та позивачем, оскільки суду не надані беззаперечні докази того, що вказана переписка дійсно відбувалася між позивачем та відповідачем та відносно договору позики від 28 грудня 2021 року.

Також відповідачем надано суду розписку від 21 січня 2022 року, відповідно до якої позивач отримав від неї 10000 доларів США в рахунок сплати боргу в сумі 25000 доларів США згідно договору позики; розписку від 25 лютого 2022 року, відповідно до якої відповідач надала, а позивач отримав від неї 10000 доларів США в рахунок сплати боргу в сумі 25000 доларів США згідно договору позики від 28 грудня 2021 року, залишок 5000 доларів США (а.с.12-13).

Щодо даних розписок, долучених до матеріалів справи відповідачем у справі, було підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що дійсно позивачем отримано від відповідача 20000 доларів США в рахунок погашення боргу та надано про це розписки відповідачу.

Водночас надані відповідачем розписки про надання нею позивачу грошових коштів в рахунок сплати боргу за договором позики від 28 грудня 2021 року, підтверджують наявність боргових зобов`язань між відповідачем та позивачем, а також підтверджують, що саме відповідач в рамках виконання умов договору позики від 28 грудня 2021 року сплатила позивачу частину боргу.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. За бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що дійсно позивач та відповідач вступили між собою у правовідносини, суть яких, згідно ст.1049 ЦК України, полягає в тому, що боржник зобов`язаний повернути позикодавцеві борг, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені між ними договором.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач по теперішній час позивачу борг не повернула в повному обсязі.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у Постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18 визначено, що відповідно до ст.526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Водночас у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №500/5194/16 визначено, що з метою забезпечення єдності практики наявні підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2018 року у справі №916/1435/17 та постанові Верховного Суду України від 21 червня 2017 року в справі №910/2031/16, та сформульовано висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення.

Таким чином позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі еквівалентному 5000 (п`яти тисячам) доларів США за курсом Національного банку України підлягають задоволенню на день виконання рішення.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь інфляційних збитків та 3% річних, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог, виходячи з наступного.

У Постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18 визначено, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, керуючись ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір за подання позову до суду в розмірі 2454 гривні 67 копійок.

Що стосується витрат позивача на правничу допомогу, про які зазначено в позовній заяві, суд враховує пояснення представника позивача, надані в судовому засіданні до закінчення судових дебатів, де вона зазначила, що додатково щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу вона звернеться відповідно до ЦПК протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі.

Керуючись ст.ст.12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 07 жовтня 2021 року органом 5115, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , суму боргу в розмірі еквівалентному 5000 (п`яти тисячам) доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 07 жовтня 2021 року органом 5115, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 2454 гривні 67 копійок, який було внесено при подачі позовної заяви до суду.

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.

Повний текст рішенні виготовлено 05 грудня 2024 року.

Суддя Надєр Л.М.

Рішення суду набрало законної сили «____» __________________20__ року.