ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1854/24 Справа № 237/6219/19 Суддя у 1-й інстанції - Фисун Л. С. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів Агєєва О.В., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №237/6219/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 травня 2021 року,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17 липня 2019 року був розірваний. Під час шлюбу подружжям було придбано наступне майно: квартира АДРЕСА_1 ; будівля складу продовольчої продукції, загальною площею 1954,60 кв.м. за ціною 352 922,40 гривень, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; 3/100 частини будівель та споруд, загальною площею 1965,30 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

У зв`язку з тим, що сторони не досягли згоди щодо поділу спільно набутого майна, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та будівлю складу продовольчої продукції, загальною площею 1954.60 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги та 21 серпня 2020 року ним подано до суду уточнену позовну заяву, у якій позивач зазначив, що під час шлюбу з відповідачкою, крім раніш зазначеного майна, ними були придбані автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , середня ринкова вартість якого складає 350 000 гривень, а мінімальна вартість 166 626 гривень, MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , договірна вартість якого становить 134 194,17 гривень, трактори МТЗ-80 у кількості трьох штук, державні номерні знаки НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , ринкова вартість кожного з них складає 138 750 гривень, всього на суму 416 250 гривень. При цьому, під час судового розгляду відповідач відчужила легкові автомобілі без згоди позивача.

З урахуванням наведеного, в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просив суд прийняти зміни до позовної заяви, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; будівлю складу продовольчої продукції, загальною площею 1954.60 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за частку спільного майна (транспортні засоби) у розмірі 484 194,17 грн.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; на 1/2 частку будівлі складу продовольчої продукції, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та на 3/200 частки будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину вартості транспортних засобів в сумі 484 197, 17 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, скасувати рішення в частині задоволення позову та відмовити у задоволенні позовних вимог, в іншій частині залишити рішення без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час спільного проживання сторін по справі позивач мав самостійний заробіток, проте він був на рівні мінімальної заробітної плати, що унеможливлювало внесення позивачем грошових коштів на придбання спірного майна.

Відповідач вказує на те, що все майно, що було придбано за час спільного проживання, придбане за кошти, які відповідач отримала за договором позики, укладеним 05 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та договором позики, укладеним 15 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Доказів того, що вказані договори позики укладались в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, натомість, відповідач вказує на те, що вказані договори укладались нею задля здійснення підприємницької діяльності. На теперішній час заборгованість за договорами відповідачем не погашена, строк їх дії не сплинув та борги за вказаними договорами відповідач погашає особисто.

Також відповідач вказує на те, що вартість придбаного майна позивачем не доведена належними та допустимими доказами.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу не наданий.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2006 року, який рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 17 липня 2019 року розірвано. Рішення набрало законної сили 17 серпня 2019 року (том 1 а.с.18-19).

Згідно договору купівлі-продажу будівлі від 21 жовтня 2015 року, укладеного між ФГ «Родіна» та ОСОБА_2 , останньою було придбано будівлю складу продовольчої продукції, загальною площею 1954,6 кв. м, розташовану в АДРЕСА_2 . Згідно пункту 23 Договору Покупець повідомляє, що гроші, за які придбана будівля, є спільною сумісною власністю подружжя, та її чоловік ОСОБА_1 , згодний з укладенням цього договору, що підтверджується його заявою. Сторони ознайомлені з приписами ст. 65 Сімейного кодексу України (том 1 а.с.22).

З договору купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2017 року, який укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , яка діє за згодою свого чоловіка ОСОБА_1 , слідує, що відповідач набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . (том 1 а.с.25-27).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу від 07 квітня 2017 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 3/100 будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.31).

Згідно інформації Єдиного державного реєстру транспортних засобів від 26 лютого 2020року, станом на 26 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за період із 21 вересня 2006 року по 03 вересня 2019 року зареєстровано: 10 жовтня 2014 року автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2010 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 28 лютого 2017 року автомобіль марки MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (том 1 а.с.116).

З інформації Головного управління Держпродспоживслужби в Донецькій області від 27 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_2 за період із 21 вересня 2006 року по 03 вересня 2019 року зареєстровані трактори в кількості три одиниці: МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ; МТЗ-80, 1988 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 (том 1 а.с.118-119, 195-201).

З договору комісії та купівлі-продажу транспортного засобу від 07 квітня 2020 року вбачається, що автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2010 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_2 продано ОСОБА_6 (том 1 а.с.231-239).

З договору комісії та купівлі-продажу транспортного засобу від 03 квітня 2020 року вбачається, що автомобіль марки MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 продано ОСОБА_7 (том 1 а.с.234-236).

Головним управлінням Держпродспоживслужби в Донецькій області від 27 жовтня 2020 року надано інформацію та копії документів, щодо тракторів, які належали ОСОБА_2 : МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ; МТЗ-80, 1988 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 . Із наданих копій документів вбачається, що трактори колісні 04 червня 2020 року зняті з обліку в зв`язку з втратою свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів. (том 1 а.с.118-119, 195-201).

Звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя позивач посилався на те, що в період шлюбу з відповідачем, за кошти подружжя, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 та будівлю складу продовольчої продукції, загальною площею 1954.60 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на які було зареєстровано на відповідача, тому позивач вважає, що за ним, в порядку поділу спільного майна подружжя, має бути визнано право власності на половину вказаного майна.

Крім того позивач посилався на те, що в період шлюбу з відповідачем, за кошти подружжя, ними було придбано автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2010 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 28 лютого 2017 року автомобіль марки MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , які були відчужені відповідачем без згоди позивача після розірванню шлюбу, та трактори МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ; МТЗ-80, 1988 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що перелічене позивачем майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке було придбане ними в період шлюбу на зареєстроване на ім`я відповідача. Тому наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину переліченого нерухомого майна та стягнення з відповідача на користь позивача половини вартості переліченого рухомого майна.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, однак не погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання за позивачем права власності на 3/200 частки будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 та не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром грошової компенсації за 1/2 частину вартості транспортних засобів, з наступних підстав.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частинами першою, другою, п`ятою та дев`ятою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За вимогами ч. 1-2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі №755/20923/14-ц, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. За відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Крім того, у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16.

Відповідно до частини 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договору стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Матеріалами справи містять належні та допустимі докази придбання сторонами у справі в період шлюбу квартири АДРЕСА_1 та будівлі складу продовольчої продукції, загальною площею 1954.60 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на які було зареєстровано на відповідача.

Також матеріали справи містять належні та допустимі докази набуття відповідачем в період шлюбу з позивачем по справі права власності на автомобіль марки SUZUKI GRAND VITARA, 2010 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 28 лютого 2017 року автомобіль марки MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та трактори МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ; МТЗ-80, 1988 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Також матеріали справи місять докази відчуження відповідачем по справі автомобіля марки SUZUKI GRAND VITARA, 2010 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 28 лютого 2017 року та автомобіля марки MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

На підставі наведеного вище колегія судів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність визнання за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя, права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , права власності на 1/2 частку будівлі складу продовольчої продукції, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/2 частину вартості транспортних засобів.

Разом з тим, визнавши за позивачем право власності на 3/200 частки будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , судом першої інстанції не враховано, що в уточненій позовній заяві від 21 серпня 2020 року позивач просив прийняти зміни до позовної заяви та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; будівлю складу продовольчої продукції, загальною площею 1954.60 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за частку спільного майна (транспортні засоби) у розмірі 484 194,17 гривень.

Вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 3/200 частки будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 уточнена позовна заява не містить.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визнання за позивачем права власності на 3/200 частки будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки такої позовної вимоги позивачем в уточненій позовній заяві не заявлено.

Також колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначеного судом першої інстанції розміру грошової компенсації за 1/2 частину вартості транспортних засобів, з наступних підстав.

Відповідно до наданого позивачем витягу з інтернет ресурсів, середньо ринкова вартість автомобіля SUZUKI GRAND VITARA, 2010 року випуску складає 350 000 гривень. (том 1 а.с.170-178).

Згідно даних ТСЦ 1442 від 26 лютого 2020 року договірна вартість автомобіля MITSUBISHI LANCER, 2008 року випуску становить 134 194,17 гривень.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 30 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Вказаний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №61-9018сво18, Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 127/7029/15-ц, Постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 643/4589/15-ц.

Оскільки відповідач самостійно розпорядилася автомобілями SUZUKI GRAND VITARA та MITSUBISHI LANCER, незважаючи на необхідність отримання, відповідно до положень ст. 65 Сімейного Кодексу України письмової згоди на відчуження такого цінного майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, без згоди позивача на це і не в інтересах сім`ї, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини кожного автомобіля, яка становить (134 194,17 грн+350 000 грн/2=242 097,08 грн).

Заперечуючи проти визначеної позивачем вартості вказаних автомобілів, відповідач, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, не надала відомостей, які, на її думку, визначають їх вартість.

Крім того, відповідно до наданого позивачем витягу з інтернет ресурсів, а саме з сайту АВТО.РИА.ЮА середньо ринкова вартість трактора МТЗ-80 становить 138 750 грн, вартість трьох тракторів МТЗ-80 становить 416 250 гривень, а половина вартості трьох тракторів МТЗ-80 становить 208 125 гривень.

Головним управлінням Держпродспоживслужби в Донецькій області 27 жовтня 2020 року надано копії документів на підставі яких трактори зняті з обліку з яких слідує, що трактори, які належали ОСОБА_2 : МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 ; МТЗ-80, 1989 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_4 ; МТЗ-80, 1988 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 зняті з обліку в зв`язку з втратою свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів.

Заперечуючи проти визначеної позивачем вартості вказаних тракторів, відповідач, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, не надала відомостей, які на її думку, визначають їх вартість.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Донецьким апеляційним судом ухвалою від 09 листопада 2021 року призначалась у справі судова транспортна-товарознавча експертиза за клопотанням відповідача ОСОБА_2 з метою визначення ринкової вартості та утилізаційної вартості вказаної сільськогосподарської техніки, однак вимога експерта надати об`єкти дослідження, або ж надати вільний доступ до них, була залишена без задоволення відповідачем.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 473/1343/18 (провадження № 61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 450 222,08 гривень за 1/2 частину вартості транспортних засобів (242 097,08 грн + 208 125 грн = 450 222,08 грн).

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги відповідача про те, що під час спільного проживання сторін по справі позивач мав самостійний заробіток, проте він був на рівні мінімальної заробітної плати, що унеможливлювало внесення позивачем грошових коштів на придбання спірного майна, оскільки статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, станом на 03 березня 2020 року ОСОБА_1 за період із 01 червня 2006 року по 31 липня 2017 отримував дохід; у вигляді заробітної плати від ТОВ «КСП «Родіна», ТОВ «Великоновосілківський консервний завод», ФГ «Родіна», ФГ «Деметра Нова» у відповідних розмірах; у 2012 році дохід у вигляді спадщини в розмірі 84 080 грн; у 2017 році дохід від продажу нерухомого майна в розмірі 253 961 грн. (том 1 а.с.160-161).

Відповідачем суду не надано жодних доказів на обґрунтування того, що придбання спірного майна здійснено нею за рахунок коштів, які належали їй на праві особистої власності, оскільки позивач по справі також мав доходи.

Також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги відповідача про те, що все майно, що було придбано за час спільного проживання, придбане за кошти, які відповідач отримала за договором позики, укладеним 05 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та договором позики, укладеним 15 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Доказів того, що вказані договори позики укладались в інтересах сім`ї в матеріали справи не містять, натомість відповідач вказує на те, що вказані договори укладались нею задля здійснення підприємницької діяльності. На теперішній час заборгованість за договорами відповідачем не погашена, строк їх дії не сплинув та борги за вказаними договорами відповідач погашає особисто.

Так, частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами статті 65 цього Кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя і в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, навіть якщо взяти до уваги ствердження відповідача про те, що під час шлюбу з позивачем нею були укладені договори позики і одержані за цими договорами грошові кошти були вкладені у придбання спірного майна, вказана обставина не має жодного значення для вирішення даної справи, оскільки договори позики укладалися в інтересах сім`ї сторін, а кошти були використані на придбання спільного майна подружжя.

Згідно договору позики від 05 вересня 2014 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_8 грошові коти в сумі 400 000 гривень. Строк дії договору з 05 вересня 2014 року, закінчується 05 вересня 2022 року (том 1 а.с.112). Разом з тим вказаний договір позики не містить відомостей про мету отримання позики, не містить відомостей про те, що він укладався не в інтересах сім`ї та відомостей про те, що він укладався відповідачем задля здійснення підприємницької діяльності.

Із договору позики від 15 січня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_4 грошові коти в сумі 440000 гривень, строком на 5 років, до 15 січня 2022 року. (том 1 а.с.113-114). Вказаний договір позики не містить відомостей про мету отримання позики, не містить відомостей про те, що він укладався не в інтересах сім`ї та відомостей про те, що він укладався відповідачем задля здійснення підприємницької діяльності.

Отже, відповідачем суду не надано жодних доказів на обґрунтування того, що придбання спірного майна здійснено нею за рахунок коштів, які належали їй на праві особистої власності, згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України.

Також слід зазначити, що в договорах купівлі-продажу квартири та складського приміщення зазначено, що вони придбано зі згоди чоловіка.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне рішення скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/200 частки будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 та змінити в частині визначення розміру стягнутої з відповідача на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частину вартості транспортних засобів із зменшенням такого розміру з 484 197 гривень 17 копійок до 450 222 гривен 08 копійок.

В іншій частині вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, тому в цій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 травня 2021 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/200 частки будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 скасувати.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 13 травня 2021 року в частині визначення розміру стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/2 частину вартості транспортних засобів змінити, зменшивши такий розмір з 484 197, 17 гривень до 450 222, 08 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 20 березня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста