Провадження № 2/643/227/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2024 Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Осадчого О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ткачова Д.О.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача акціонерного товариства «Укртелеком» в особі відокремленого підрозділу Харківська філія АТ «Укртелеком Шостак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Харківської міської ради, Акціонерного товариства «Укртелеком», в особі відокремленого підрозділу Харківська філія Акціонерного товариства «Укртелеком», про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2021 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 адвокат Огієнко Б.С. звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Харківської міської ради, третя особа: Акціонерне товариство «Укртелеком», в особі відокремленого підрозділу Харківська філія Акціонерного товариства «Укртелеком», про визнання права власності за набувальною давністю, в якій просить:

- визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 по частині за кожним з них.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 грудня 1999 року між УДПЕЗ «Укртелеком» та ОСОБА_2 був укладений Договір найму житлового приміщення, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , та підписано акт приймання-передачі квартири. 05 квітня 2000 року позивачі зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою і проживають там до теперішнього часу та сплачують комунальні послуги. У 2021 році позивачі вирішили зайнятися процедурою приватизації квартири, й було виявлено, що квартира, в якій вони проживають, не перебуває на балансі у жодної організації й до комунальної власності не передавалася, у зв`язку з чим вважають квартиру безхазяйною та просять визнати за ними право власності на квартиру за набувальною давністю.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.06.2021 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Згідно ухвали Московського районного суду м. Харкова від 20.10.2021 року підготовче провадження було закрито.

Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 09.05.2023 прийнято до провадження та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд у порядку загального позовного провадження.

Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 17.11.2022 року №65 відновлено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова з 23.11.2022 року.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.05.2023 року дану цивільну справу передано на розгляд до Московського районного суду м. Харкова.

Відповідно до автоматизованого розподілу вищезазначена цивільна справа 04.07.2023 року передана до провадження судді Московського районного суду м. Харкова Осадчого О.В.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11.07.2023 року дану цивільну справу прийнято до провадження; розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання; учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.10.2023 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача акціонерне товариство «Укртелеком» в особі відокремленого підрозділу Харківська філія АТ «Укртелеком».

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

07 вересня 2021 року від представника Харківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що підстави для задоволення позову відсутні.

14 вересня 2023 року від представника позивачів надійшли додаткові пояснення щодо підстави позову.

18 жовтня 2023 року від представника Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» надійшов відзив на позовну заяву, в кому представник зазначає, що підстави для задоволення позову відсутні з огляду на те, що квартира була отримана позивачами внаслідок укладання договору найму з УДПЕЗ «Укртелеком» від 20.12.1999, а тому норми ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані. Також вказує, що в матеріалах справи відсутні докази відсутності права власності на квартиру, посилання на відсутність квартири на балансовому обліку безпідставні, а все майно, що належить АТ «Укртелеком» є приватною власністю.

У судовому засіданні представник позивачів адвокат Огієнко Б.С. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав зазначених у позові.

Представник відповідача Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про причину неявки суду не повідомив.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Харківської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» ПІБ заперечував проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , була зареєстрована за Українським державним підприємством електрозв`язку (УДПЕЗ) «Укртелеком» на праві державної власності на підставі договору №941116 про спільну виробничу-господарську та фінансову діяльність від 16.11.1994; акту прийому-передачі від 21.07.1999 та записано в реєстрову книгу за реєстровим №1614, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 23.11.1999, виданим КП «ХМ БТІ».

20 грудня 1999 року між УДПЕЗ «Укртелеком» (наймодавець) та ОСОБА_2 (наймач) був укладений договір найму житлового приміщення, за умовами якого наймодавець передає наймачу в користування житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в безстрокове користування на умовах, викладених у договорі.

20 грудня 1999 року сторонами договору найму був підписаний Акт приймання-передачі житлового приміщення та додаткову угоду до договору.

Представник позивачів у судовому засіданні пояснив, що у 2021 році позивачі вирішили оформити своє право власності на житло у позасудовому порядку.

З відповіді Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради №2975 від 14.04.2021 відомо, що окремих рішень сесій Харківської міської ради про прийняття/вилучення квартири АДРЕСА_1 до/із комунальної власності територіальної громади міста не приймалося.

Згідно відповіді Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях №20-08-01-03806 від 19.04.2021 серед державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі та передано регіональному відділенню для здійснення функцій з управління, не обліковується державне майно за адресою: АДРЕСА_2 .

Листом від 12.11.2021 №9906 УКМП ДЕКМ ХМР повідомило, що за інформацією КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР від 05.11.2021 №7951/04-08/21 згідно до наявних архівних матеріалів реєстрація квартири АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012, проведена КП «ХМ БТІ» ХМР за Українським державним підприємством електрозв`язку «Укртелеком», згідно реєстраційного посвідчення № НОМЕР_5 про спільну виробничо-господарчу та фінансову діяльність від 16.11.1994; акту прийому передачі від 21.07.1999. Тобто, квартира АДРЕСА_1 не є об`єктом комунальної власності територіальної громади. Враховуючи, що до повноважень Управління, як органу приватизації Харківської міської ради, входить оформлення документів на приватизацію квартир (будинків), що є об`єктами комунальної власності територіальної громади м. Харкова вжиття заходів з приватизації квартири АДРЕСА_1 , Управлінням неможливе.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №345337444 від 05.09.2023 вбачається відсутність записів про зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Представник відповідача АТ «Укртелеком» у судовому засіданні наполягав, що спірна квартира належить Товариству. Водночас пояснив, що жодних правоустановчих документів на квартиру Товариство не має. Будь-яких документів бухгалтерського чи іншого обліку спірної квартири суду не надано.

З відповіді Харківської філії ПАТ «Укртелеком» №469-вих-HR-63С000-2021 від 14.04.2021 вбачається, що ВАТ «Укртелеком» засноване згідно з наказом Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 27.12.1999 №155 шляхом корпоратизації (перетворення) УДПЕЗ «Укртелеком» у відкрите акціонерне товариство «Укртелеком», що в подальшому було перейменовано на публічне акціонерне товариство «Укртелеком». На підставі Наказу Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25.11.2003 №227 «Про передачу нерухомого майна ВАТ «Укртелеком» (Харківська дирекція)», затвердженого зазначеним наказом Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Укртелеком» по Харківській дирекції, та Акту приймання-передачі від 25.11.2003 ВАТ «Укртелеком» прийняло у власність нерухоме майно згідно зазначеного переліку.

При цьому, квартира АДРЕСА_1 не увійшла до переліку майна, переданого у власність ВАТ «Укртелеком», та не увійшла до переліку державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі, що підтверджується Відомостями про державне майно, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі.

Крім того, зазначили, що квартира АДРЕСА_1 у комунальну власність ХМР не передавалась, не перебуває на балансі ПАТ «Укртелеком» (Харківської філії), а у кого на балансі перебуває інформацією не володіють. Ініціація ПАТ «Укртелеком» питання щодо передачі у комунальну власність квартири не можлива, оскільки зазначена квартира не перебуває на балансі ПАТ «Укртелеком».

Представник АТ «Укртелеком» у судовому засіданні підтвердив обставини, які викладені у листі №469-вих-HR-63С000-2021 від 14.04.2021.

Оцінюючи обставини переходу права власності на квартиру АДРЕСА_1 до АТ «Укртелеком» суд враховує наступне.

В пункті 81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 (пункт 41)).

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

Відповідач, у разі заперечення певних фактів та одночасного ствердження протилежних фактів несе такий самий обов`язок щодо доведення цих обставин.

У даному випадку відповідачем не було надано суду доказів того, що квартира АДРЕСА_1 була у переліку майна, яке передано у власність (статутний капітал) ВАТ «Укртелеком», та перебуває власності АТ «Укртелеком». Про це, зокрема, могли б свідчити акти приймання-передачі майна, бухгалтерські документи про перебування на балансі АТ «Укртелеком» основних засобів (спірної квартири), інвентаризаційні описи, тощо, хоча можливість надати об`єктивно була.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції станом на 27.12.1999), товариство є власником: майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Згідно п. 3 розділу І Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», баланс (звіт про фінансовий стан) - звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов`язання і власний капітал. У пункті 7 розділу ІІ вказаного Положення зазначено, що у балансі відображаються активи, зобов`язання та власний капітал підприємства.

Таким чином, з огляду на концепцію негативного доказу та враховуючи відсутність будь-яких доказів зі сторони АТ «Укртелеком» (які у разі наявності права власності мали б бути) у даній справі більш переконливою є та обставина, що квартира АДРЕСА_1 не була передана у власність ВАТ «Укртелеком» під час його корпоратизації (перетворення) та зміни форми власності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 не була передана у власність ВАТ «Укртелеком», як вклад до статутного капіталу, в результаті перетворення (корпоратизації) УДПЕЗ «Укртелеком» 27.12.1999 на підставі наказу Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 27.12.1999 №155, а також не увійшла до переліку державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі.

Викладене свідчить про те, що з 27.12.1999 власник квартири АДРЕСА_1 був невідомий.

З приводу обставин укладання договору найму житлового приміщення від 20 грудня 1999, укладеного між УДПЕЗ «Укртелеком» та ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

Нормами частини першої статті 37 ЦК УРСР (в редакції станом на 27.12.1999) передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання).

Згідно ч. 3 ст. 223 ЦК УРСР (в редакції станом на 27.12.1999) зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора).

Як було зазначено вище, УДПЕЗ «Укртелеком» (власник квартири, з яким було укладено договір найму) було ліквідовано шляхом перетворення (корпоратизації) 27.12.1999, і правонаступники по відношенню до спірної квартири, а також інші можливі власники такого спірного майна, відсутні.

За таких обставин, наявні підстави вважати зобов`язання УДПЕЗ «Укртелеком» та ОСОБА_2 за договором найму житлового приміщення від 20.12.1999, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , припиненими з моменту ліквідації УДПЕЗ «Укртелеком».

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Зазначений висновок викладений Верховним Судом у постанові від 14.02.2018 №357/1902/16-ц.

Оцінюючи можливість застосування положень ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин суд виходить з того, що відповідно до положень частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

Разом з тим, враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце через 10 років, тобто не раніше 01 січня 2011 року.

Коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені.

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

З матеріалів справи вбачається, що 05.04.2000 позивачі зареєстрували місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , й проживають там до сьогоднішнього дня, тобто більше 20 років.

В судовому засіданні представник позивачів пояснив, що позивачі від самого початку проживання у спірній квартирі відносились до неї, як до власної, а саме: здійснювали поточний та капітальний ремонт, сплачували комунальні послуги, та вчиняли інші дії щодо фактичного володіння та користування нею, як з власною.

Представник АТ «Укртелеком» в судовому засіданні пояснив, що Товариство з моменту його корпоратизації не вчиняло жодних дій щодо спірної квартири, на балансі Товариства квартира не перебуває, будь-яких правоустановчих чи інших документів щодо неї також немає, хоча Товариство і вважає її своєю власністю.

З долучених до матеріалів справи відповідей на адвокатські запити представника позивачів вбачається, що ОСОБА_2 були укладені договори про користування комунальними послугами та відкриті такі особові рахунки на його ім`я:

-23.04.2009 - АТ «Харківобленерго» - рахунок № НОМЕР_6 ;

-01.03.2007 КП «Жилкомсервіс»;

-01.01.2012 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» - рахунок № НОМЕР_7 ;

-01.01.2019 ПрАТ «Харківенергозбут» - рахунок № НОМЕР_8 ;

-01.05.2021 КП «Харківводоканал» - рахунок № НОМЕР_9 ;

-01.08.2001 КП «Харківські теплові мережі»;

-01.07.2015 ТОВ «Харківгаз збут».

З огляду на наведені вище положення ЦК України щодо строку давнісного володіння суд враховує такий строк з 01.01.2001 року.

Таким чином, на момент реєстрації позивачами свого місця проживання у цій квартирі, її власник вже був невідомий, про що вони не знали, що свідчить про добросовісність заволодіння квартирою, а подальша реєстрація особових рахунків на постачання комунальних послуг на ім`я ОСОБА_2 та тривала їх сплата про відкритість користування квартирою. Доказів протилежного суду не надано.

Як встановлено під час розгляду справи, за час користування позивачами квартирою АДРЕСА_1 жодних претензій від будь-кого щодо протиправного користування квартирою чи вимог про виселення з цієї квартири до них не надходило.

Отже, 05.04.2000 позивачі добросовісно заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , власник якої на той момент був невідомий, та почали в ній проживати. При цьому, таке заволодіння не було неправомірним. Позивачі були впевнені у тому, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Після цього позивачі більше 20 років відкрито та безперервно володіли майном, не вчиняли дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння, поводилися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник, що свідчить про наявність всіх умов у сукупності для визнання за позивачами права власності за набувальною давністю на спірну квартиру.

Також, під час розгляду даної справи слід звернути увагу на наступне.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263, 266, 268, 280, 282, 288, 289, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Харківської міської ради, Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі відокремленого підрозділу Харківська філія Акціонерного товариства «Укртелеком», про визнання права власності за набувальною давністю, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/4 частині за кожним з них.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Позивачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_3 .

Відповідачі:

Харківська міська рада, , 61003, м. Харків, м-н Конституції, 7.

Акціонерне товариство «Укртелеком» в особі відокремленого підрозділу - Харківської філї АТ «УКРТЕЛЕКОМ», код ЄДРПОУ ВП: 25614660, місцезнаходження: 61010, м. Харків, Нетіченська набережна, 8.

Повний текст рішення складено 21.03.2024.

Суддя: О. В. Осадчий