Справа № 161/1855/24
Провадження № 2/161/1542/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ленічевої Н.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави,-

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2024 року ОСОБА_3 (далі позивач, ОСОБА_3 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач, ОСОБА_4 ) про звернення стягнення на предмет застави.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 січня 2023 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 246 000,00 грн. В якості забезпечення виконання цього договору сторонами того ж дня був укладений нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу Mitsubishi ASX, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вартість предмету застави визначена сторонами також у 246 000,00 грн.

Позивач стверджує, що відповідач у встановлений договором строк та на його письмову вимогу не повернула.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд звернути стягнення на заставлена майно за договором застави транспортного засобу від 23 січня 2023 року в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 23 січня 2023 року у сукупному розмірі 246 000,00 грн. (а.с.1-4).

У письмовому відзиві відповідач позовні вимоги заперечила. Вказала, що до звернення позивача до суду сплатила йому 213 944,75 грн. на реквізити, які він надсилав їй у письмовому листуванні. Решту коштів у розмірі 32 055,25 грн. позивач сплатить до або після рішення суду (а.с.26-29).

У письмовій відповіді на відзив позивач вказав, що сторони у письмовій переписці погодили встановлення відсотків за користування коштами у розмірі 10% на місяць, які відповідач і оплачувала позивачу. Також вказує на неналежність перерахування коштів відповідачем, а сам не зазначення відповідного призначення платежу (а.с.103-105).

У письмовому запереченні відповідач уточнила, що всього, до звернення позивача до суду, перерахувала йому 213 280,00 грн. (а.с.120-123).

Крім того, під час розгляду справи, відповідач надала суду квитанцію про перерахування 32 270,00 грн. позивачу (а.с.158-159).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.

Судом встановлено, що 23 січня 2023 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 246 000,00 грн. зі строком повернення до 23 квітня 2023 року. Умови про встановлення відсотків за користування позикою у договорі відсутні (а.с.8-9).

В якості забезпечення виконання цього договору сторонами того ж дня був укладений нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу Mitsubishi ASX, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вартість предмету застави визначена сторонами також у 246 000,00 грн (а.с.10-11).

26 жовтня 2023 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 246 000,00 грн. (а.с.12-14).

Згідно наданих стороною відповідача квитанцій, платіжних доручень, а також електронної переписки між сторонами, відповідач, до звернення позивача до суду, перерахувала йому в загальному 213 280,00 грн., на платіжні картки, які повідомлялися позивачем (а.с.75-85, 124).

У судовому засіданні 27 березня 2024 року, заперечуючи клопотання сторони відповідача про витребування банківської інформації про власників карток, позивач особисто вказав, що всіма цими картами розпоряджається він (а.с.139).

Отже, суд встановив, що відповідач до звернення позивача до суду погасила більшу частину наданої позики, а саме 213 280,00 грн. з 246 000,00 грн.

Надалі, згідно матеріалів справи, 16 квітня 2024 року позивач перерахувала відповідачу решту суми позики у розмірі 32 720,00 грн., однак вказані кошти повернуті банком у зв`язку із закриттям рахунку отримувача (а.с.159).

При цьому номер банківського рахунку, на який були надіслані кошти відповідачем, відповідає номеру рахунку позивача, з якого він здійснював оплату судового збору у цій справі (а.с.1, 85).

Отже суд дійшов висновку, що відповідач належним чином підтвердила факт повного виконання зобов`язань за договором позики, в тому числі і повернення решти суми заборгованості, яка існувала на час звернення до суду.

Поведінка позивача, який не повідомляє актуальні реквізити для повернення позики ні суду, ні відповідачу, використовує картки інших фізичних осіб, приховує у позові факти здійснення розрахунків між сторонами, а потім, у судовому засіданні визнає їх, суд розцінює як зловживання своїм правом. В такому випадку всі ризики стосовно неприйняття або не зарахування банком платежу, з незалежних від відповідача причин, несе саме позивач.

При цьому суд відхиляє доводи позивача про встановлення між сторонами процентів за користування позикою у розмірі 10% у вигляді «укладання усного договору про безповоротну фінансову допомогу» у електронній переписці, оскільки зазначена електронна переписка мала місце до 16 січня 2023 року, тобто, до дати укладення договору, в якому сторони будь-яких домовленостей про сплату відсотків за користування позикою не закріпили.

Листування, яке мало місце до укладення договору позики, можливо розцінювати, як попередні переговори стосовно змісту майбутнього договору, які не знайшли свого відображення в остаточному тексті договору від 23 січня 2023 року.

Крім того, слід зазначити, що будь-які можливі усні домовленості сторін не охоплюються заставою, яка є предметом цього спору, оскільки у відповідному договорі чітко зазначено, що він укладений на забезпечення саме договору позики від 23 січня 2023 року на суму 246 000,00 грн. зі строком повернення до 23 квітня 2023 року (а.с.10).

Статтею 559 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Отже, оскільки відповідач виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики, а саме повернула її у повному обсязі, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет застави, що зумовлює відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений та підписаний 03 червня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк