Справа № 163/1523/23 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/284/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у письмовому провадженні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 28 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що на її утриманні перебуває неповнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно із судовим наказом з відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти, які він сплачує не регулярно, у зв`язку із чим заборгованість зі сплати аліментів становить 4030,40 гривень. У додаткових витратах на дитину відповідач участі не приймає. У зв`язку із захворюванням дитини вона змушена звертатися до лікарів у м. Львові, пройти відповідне обстеження, придбати медичні препарати, здійснити транспортні витрати, у зв`язку із чим на підставі ст.185 СК України просила стягнути з відповідача половину понесених додаткових витрат у розмірі 3281,50 гривень.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 28 грудня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 3281 грн 50 коп. додаткових витрат, понесених на утримання дитини - дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду про наявність підстав для задоволення позову через відсутність особливих обставин, передбачених ст. 185 СК України, які могли викликати понесення додаткових витрат на дитину, оскільки позивач не довела свої вимоги. Відповідач зазначає, що суд не врахував, що на підтвердження додаткових витрат на дитину позивачкою було надано докази про огляд невролога від 09 травня 2023 року, згідно з якими дитині рекомендовано приймати наступне лікування: Верошпірон, Нообут, Про ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Однак, у чеках з аптек, долучених позивачкою, містяться, крім указаних препаратів, і зовсім інші ліки, які не були рекомендовані лікарем. Тобто, чеки, надані позивачем, підтверджують купівлю ліків, які призначено лікарем дитині лише на суму 919, 14 грн. Позивачем не надано доказів на підтвердження фактично понесеної суми витрат на перебування дитини на обстеженні чи консультації відповідного лікаря, а також вона не погодила з ним методи такого лікування, проти яких він категорично заперечує. Відповідач також вважає, що судом не враховано, що він також приймав участь у додаткових витратах на дитину, а саме на її лікування, оскільки возив дочку до м. Луцька на обстеження, що підтверджується висновком лікаря-невролога, заключенням за результатами нейроенергокартування, оглядом психолога- логопеда, та поніс витрати на суму 2000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з огляду на наступне.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного письмового провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку дочка сторін страждає на захворювання, пов`язане із затримкою мовного розвитку, на лікування якого батьки зобов`язані нести додаткові витрати. Оскільки захворювання дитини та необхідність у її обстеженні та лікуванні є особливою обставиною, тому такі витрати слід віднести до додаткових. Позивачем надано достатні, належні та допустимі докази, що підтверджують понесені нею додаткові витрати, пов`язані із лікуванням дитини. У даному випадку судом враховано і вартість обстеження та лікування дитини, яке по своїй сумі відповідає критеріям розумності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом указаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Судовим наказом Любомльського районного суду Волинської області від 10 квітня 2023 року у справі № 163/606/23 з відповідача в користь позивача на неповнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти в розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Станом на 07 липня 2023 року заборгованість за вищевказаним судовим наказом становила 4030,40 гривень, що підтверджується довідкою в.о. начальника Любомльського ВДВС у Ковельському районі Волинської області ЗМУ МЮ №19417/23.7/9 від 07.07.2023.

Відповідно до висновку невролога від 09.05.2023 року донька сторін ОСОБА_5 страждає на захворювання, пов`язане із затримкою мовного розвитку.

У зв`язку із захворюванням дитини позивач зверталась до лікарів у м. Львові, де дитина пройшла відповідне обстеження, придбала медичні препарати, здійснила транспортні витрати.

Витрати позивачки на обстеження та лікування дитини підтверджуються доданими до позовної заяви чеками, загальна сума за якими складає 6563,09 гривень.

За змістом статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Як визначено частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 127/16614/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що, "вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі".

У постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 Верховний Суд констатував, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, окрім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивачки додаткових витрат на лікування дитини.

Заявлені позивачкою вимоги обґрунтовуються тим, що наявні підстави для стягнення з відповідача додаткових витрат у розмірі половини понесених нею витрат на обстеження дитини та придбання необхідних медичних препаратів, а також на доїзд до медичного закладу.

Разом з тим, апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача щодо безпідставності заявлених вимог, пов`язаних із витратами на здійснення вказаного візиту до лікарів, та вважає, що проведення обстеження (діагностування) неповнолітньої дочки сторін у спеціалістів закладів охорони здоров`я м. Львова з метою перевірки мовного розвитку дитини відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батька на утримання дитини в контексті ст. 185 СК України.

Покликання в апеляційній скарзі на недоцільність призначеного лікування, вибір лікаря та медичного закладу, до якого зверталась ОСОБА_1 для консультації та обстеження дитини, не беруться до уваги та спростовуються нормами чинного законодавства, відповідно до якого кожному громадянинові України гарантовано право на охорону здоров`я, включаючи вільний вибір закладу охорони здоров`я, вибір спеціаліста та методів лікування відповідно до рекомендацій лікаря.

Відповідно до ст. 34, 38 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» лікуючий лікар може обиратися безпосередньо пацієнтом, що надає останньому можливість лікуватися у спеціаліста, якого обрав та довіряє цей пацієнт або у такому закладі, який має сучасне та ефективне обладнання, методи діагностики та найбільш кваліфікованих медичних працівників, тому посилання скаржника на відсутність в матеріалах справи встановленого діагнозу саме за місцем проживання дитини, як підставу для скасування рішення, є необґрунтованим.

Апеляційний суд зазначає, що рекомендації та поради відповідача стосовно переліку спеціалістів у сфері охорони здоров`я, до яких позивачка, як законний представник малолітньої особи, має звертатися, є недоречними з тих підстав, що апелянт не є фахівцем у даній галузі.

В той же час, матеріалами справи, зокрема, консультативним висновком дитячого невролога від 16 травня 2023 року, який долучений самим апелянтом до матеріалів справи, підтверджено встановлення дитині діагнозу «затримка психомовленнєвого розвитку», а квитанції, надані позивачем, частково підтверджують придбання ліків, призначених лікарем-неврологом, а решта доводять факт придбання інших лікарських засобів та препаратів, що необхідні для використання в процесі догляду за хворою дитиною. Тобто, долучені чеки містять повну інформацію про надані послуги, а твердження апелянта відносно того, що огляд лікаря та оплата консультації не підтверджені належними доказами, є необгрунтованими.

Понесені позивачкою витрати на проїзд до м. Львова для проведення обстеження дитини також є неминучими та разом з іншими витратами за своїми сумами не перевищують розумні розміри, а тому цілком обгрунтовано їх половина стягнута судом першої інстанції з відповідача в користь матері дитини.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 28 грудня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14 березня 2024 року.

Головуючий

Судді