Провадження № 2/474/101/24
РІШЕННЯ

Іменем України

27.05.24р. с-ще Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Сокола Ф.Г.

за участю секретаря судового засідання Тодосьєвої А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних, -

встановив:

30.10.2023р. ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 23.03.2021р. у розмірі 83 475 грн. 00 коп.

Позов обґрунтований тим, що 23.03.2021р. між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено письмовий договір позики за умовами якого позикодавець передав позичальнику у позику грошові кошти у розмірі 50 000 грн. 00 коп. з кінцевим строком повернення позики - 23.03.2022р.

Також сторони погодили, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 23% від суми проінвестованих ним коштів, та виплата процентів відбувається щоквартально. Та визначили, що повернення позиченої суми коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у місті Києві у гривнях, чи в безготівковій формі на розрахунковий рахунок.

Відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за договором позики, навіть частково їх не виконав, у зв`язку з чим за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість:

- 50 000 грн. 00 коп. - заборгованість у вигляді основного боргу;

- 23 000 грн. 00 коп. (46% від суми проінвестованих коштів за два роки);

- 5 750 грн. 00 коп. у якості 11,5% щоквартальних виплат відсотків у відповідності до п.2 Договору позики;

- 4 725 грн. 00 коп. - 3% річних за ввесь час прострочення.

Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь додатковий гонорар у розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог, а саме 8 347 грн. 50 коп. Обґрунтовуючи вимоги в цій частині посилається на постанови КАС ВС від 15.04.2021р. у справі № 160/6899/20, постанову ВС від 08.04.2019р. у справі № 922/619/18, постанову ВС у справі № 523/3904/19 від 09.02.2022р., відповідно до яких суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи, та постанову ВП у справі № 910/12876/19, відповідно до якої розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката та клієнта, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Позивач та його представник ОСОБА_4 в судові засідання 23.04.2024р. та 27.05.2024р. не з`явилися, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили, а також не подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи.

При цьому, судом не береться до уваги подані 16.04.2024р. та 23.04.2024р. від імені представника позивача ОСОБА_4 заяви про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, які були направлені до суду за допомогою електронної пошти, оскільки останні не підписані електронним цифровим підписом.

Відповідач в судові засідання 23.04.2024р. та 27.05.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу ОСОБА_2 в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи.

З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами.

Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке.

Так як вбачається з матеріалів справи, 23.03.2021р. між ОСОБА_3 (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики без номеру, відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4, 5, 12 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 50 000 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 23.03.2022р. Сторони погодили, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 23% від суми проінвестованих ним коштів. Позичальник виплачує належні позикодавцеві відсотки щоквартально. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у м. Києві у гривнях, або в безготівковій формі на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 . Позичальник засвідчив, що на момент укладення договору, ним отримано грошові кошти у повному розмірі згідно п. 1 договору. Сторони домовилися, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором не надається, а фактом передачі є зачислення їх на банківський рахунок. Відповідно до ст. 1046 ЦК України цей договір вважається укладеним з моменту передання грошей.

19.10.2021р. ОСОБА_3 змінив прізвище з " ОСОБА_5 " на " ОСОБА_6 ", про що Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) видано свідоцтво про зміну імені серії НОМЕР_2 .

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих за договором позики коштів не виконав, у зв`язку з чим за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість:

- 50 000 грн. 00 коп. - заборгованість у вигляді основного боргу;

- 23 000 грн. 00 коп. (46% від суми проінвестованих коштів за два роки);

- 5 750 грн. 00 коп. у якості 11,5% щоквартальних виплат відсотків у відповідності до п.2 Договору позики;

- 4 725 грн. 00 коп. - 3% річних за ввесь час прострочення.

В додатки до позовної заяви позивач надав ордер на надання правничої (правової допомоги серії АХ № 1115707 від 30.10.2023р.

Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті.

З огляду на наведене, суд вважає, що між сторонами виникли договірні правовідносини з позики, які відповідачем виконані не були і майнове право позивача було порушено відповідачем, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 000 грн. 00 коп. - заборгованість з основного боргу.

Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь 23 000 грн. 00 коп. (46% від суми проінвестованих коштів за два роки).

Водночас щодо цих вимог, слід зазначити, що виходячи із умов договору позики від 23.03.2021р. (пункту 2), у якому сторони погодили, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 23% від суми проінвестованих ним коштів, сума яких за цим договором становила 50 000 грн. 00 коп., та що позичальник виплачує належні позикодавцеві відсотки щоквартально, а також погодженого ними строку кредитування (до 23.03.2023р. (12місяців)), суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки у сумі 11 500 грн. 00 коп. (50 000 грн. (сума основного боргу згідно договору позики від 23.03.2021р.) х 23% (погоджена сторонами відсоткова ставка х 1 (строк користування кредитом 1 рік).

Також суд вважає доцільним зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023р. у справі № 910/4518/16 зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за "користування кредитом", розмір якої не може бути зменшений судом.

А тому посилання позивача про стягнення відсотків за два роки, свідчать про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

З цих же підстав не заслуговують на увагу і доводи позивача про необхідність стягнення з відповідача 5 750 грн. 00 коп. у якості 11,5% щоквартальних виплат відсотків. Крім того, ним же не наведено обґрунтований розрахунок нарахування таких, з визначенням періоду їх нарахування.

Вирішуючи вимоги про стягнення 4 725 грн. 00 коп., які визначені позивачем як 3% річних за весь час прострочення, то слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13, 76-89, 175 ЦПК України, обов`язок надання суду обґрунтованого розрахунку позовних вимог та надання доказів на підтвердження його обґрунтованості, тобто доведення перед судом його правильності та достовірності, покладено на позивача. Суд, в свою чергу, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тобто суд перевіряє правильність та обґрунтованість розрахунку позовних вимог в ракурсі відповідності останнього вимогам чинного законодавства та умовам кредитного договору на підставі наданих позивачем доказів. Водночас на суд не покладено обов`язок здійснювати замість позивача розрахунок позовних вимог. Встановивши, що розрахунок позовних вимог не відповідає критерію обґрунтованості, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, з метою всебічного, повного та об`єктивного вирішення спору, зобов`язаний надати можливість позивачу надати інший розрахунок позовних вимог або ж навести пере судом додаткові доводи на обґрунтування розрахунку позовних вимог чи надати додаткові докази.

Позивач в судові засідання 23.04.2024р. та 27.05.2024р. не з`явився, не надав суду розрахунок 3% річних, які він просить стягнути з відповідача, із зазначенням періоду за який вони розраховані та кількості днів прострочення, тощо.

А тому в задоволенні вимог про стягнення 4 725 грн. 00 коп. - 3% річних за весь час прострочення слід відмовити з огляду на їх необґрунтованість.

Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь додатковий гонорар у розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог, а саме 8 347 грн. 50 коп.,

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р. справа № 72/1010/16-ц, провадження № 61-3416 св 18 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане узгоджується із ч. 2 ст. 137 ЦПК України.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин щодо оплати послуг по наданню правової допомоги. Також, матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги (договору доручення, договору про надання юридичних послуг та ін.), акта приймання-передачі наданих послуг документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

За такого суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог про стягнення додаткового гонорару у розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог, а саме 8 347 грн. 50 коп. - слід відмовити.

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 073 грн. 60 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 790 грн. 92 коп. (73,67%). Судовий збір в сумі 282 грн. 08 коп. покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 258-268, 273, 279 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, та 3% річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) заборгованість за договором позики від 23.03.2021р. в сумі 61 500 (шістдесят одна тисяча п`ятсот) грн., з яких: 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. - основний борг, 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. - відсотки від суми проінвестованих коштів за один рік.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) заборгованості за договором позики від 23.03.2021р. в сумі 21 975 (двадцять одна тисяча дев`ятсот сімдесят п`ять) грн. 00 коп., з яких; 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. - відсотки від суми проінвестованих коштів за один рік, 5 750 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп. - 11,5% щоквартальних виплат відсотків відповідно до п. 2 Договору позики, 4 725 (чотири тисячі сімсот двадцять п`ять) грн. 00 коп. - 3% річних за весь час прострочення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір в сумі 790 (сімсот дев`яносто) грн. 92 коп.

Судовий збір в сумі 282 (двісті вісімдесят дві) грн. 08 коп. покладаються на позивача ОСОБА_1 .

У задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судових витрат - додаткового гонорару у розмірі 10% від суми задоволених позовних вимог, а саме 8 347 (вісім тисяч триста сорок сім) грн. 50 коп. - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний "27" травня 2024 року.

Суддя Ф.Г. Сокол