КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8543/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 365/388/23

20 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 11 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Хижного Р.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до житлового будинку,-

в с т а н о в и в:

19 червня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до житлового будинку.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 05.11.2015 року (справа № 365/205/14-ц) за ним визнано право власності на1/2частину житлового будинку АДРЕСА_1 . В подадьшому вказану вулицю було переіменовано на АДРЕСА_1. Його право власності на вказану частину даного житлового будинкузареєстровано у встановленому законо порядку.

Співвласником вказаного житлового будинку є відповідач ОСОБА_1 , яка свідомо перешкоджає йому користуватись належною йому частиною житлового будинку.

Зазначає, що відповідачка змінила замки в будинку та господарських будівлях та не пускає його до вказаних приміщень. Віннеодноразово звертався до відповідачки з приводу вирішення питання спільного користування вказаним вище нерухомим майном, проте, остання відмовляєтьсявід досягнення таких домовленостей між ними, як співвласниками майна.

У зв`язку з чим, він змушений звернутися до суду з даним позовом та просити суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинитийому - ОСОБА_2 перешкоди у користуванні його власністю, а саме 1/2 частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: будинок АДРЕСА_1 , вселити ОСОБА_2 в 1/2 частину житлового АДРЕСА_1 .

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 11 січня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до житлового будинку задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні його власністю, а саме частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: буд. АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 в частину житлового будинку за адресою: буд. АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішенняЗгурівського районного суду Київської області від 11 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані обставини справи.

Вказує на те, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 05.11.2015 за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку. Проте, ОСОБА_2 з 2015 року жодного разу не приходив до домоволодіння відповідача за адресою будинок АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Згурівського районного суду від 07.02.2018 року по справі 5057325/16-ц в задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ житлового будинку в натурі між співвласниками відмовлено повністю. У вказаному рішенні зазначено, що згідно висновку будівельно-технічної експертизи поділ з виділом співвласникам по 1/2 частин житлового будинку шляхом проведення реконструкції, перепланування та переобладнання приміщень існуючого житлового будинку з метою влаштування двох окремих квартир для ізольованого користування та заселення однією сім`єю у відповідності до ідеальних часток співвласників, не вбачається можливим.

Зазначає, що вона пропонувала ОСОБА_2 приходити до будинку і в ньому проживати. Вказує на те, що з моменту придбання будинку замки жодного разу не змінювалися. В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 заявив, що нібито йому вона обіцяла віддати ключі від спірного будинку. Проте, нікому ключі від будинку вона не збиралася віддавати, а тим більше, ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 виготовив технічний паспорт на спірний будинок, де йому належить 1/2 частина спірного будинку, але туди включені споруди, які є об`єктами самовільного будівництва і ніде не зареєстровані. Вона звернулася до державного реєстратора Гимченко О.В., щоб з`ясувати, яким чином реєстратор видала витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.05.2022 року, яка пояснила, що витяг сформовано помилково та після цього видала ОСОБА_2 інший витяг з Державного реєстру речових прав.

Тобто, 1/2 частка житлового будинку, що належить ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 , фактично не зареєстрована, а право власності на майно набувається з моменту його реєстрації. Про цей факт вона неодноразово наголошувала в судових засіданнях, але суд не звернув на це уваги.

Вказує на те, що 12.10.2020 року Згурівським районним судом Київської області по справі № 365/184/20 винесено рішення про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до неї- ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим будинком у зв`язку із відмовою позивача від позову. Відтак, їй незрозуміло, яким чином ОСОБА_2 збирається користуватися частиною спірного будинку, якщо відмовився від встановлення порядку користування цим житловим будинком.

На думку апелянта, ОСОБА_2 також не вказав, який порядок користування житловим будинком має бути визначений. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користусться розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісно власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру земельну ділянку, допускасться лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відзву на апеляційну скаргу позивач до суду не подав.

В судове засіданння апеляційного суду позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1 не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому порядку, 08 травня 2024 року ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_1 подали до апеляційного суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності позивача та відповідачки.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 05.11.2015 року (справа № 365/205/14-ц) за позивачем визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Іншим співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , з часткою 1/2, є відповідач ОСОБА_1 .

Позивачем зареєстровано право спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки позивача становить 1/2, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 46948332.

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

За адресою: АДРЕСА_1 , зафіксовані об`єкти самочинного будівництва. Дозвільні документи на виконання будівельних робіт на прибудову літ. «а3» (приміщення 1-5 площею 6,8 м2), сарай літ «Д» (2017 рік побудови) в КПКОР «Київськеобласне БТІ» замовником не надавались.

Рішенням Згурівської селищної ради Київської області від 16 вересня 2014 року № 827-46-VІ ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1500 га для будівництва, обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 несе витрати з утримання спірного житлового будинку, а саме: сплачує комунальні платежі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до житлового будинку, суд першої інстанції посилався на те, що сторона відповідача в ході судового розгляду визнала факт вчинення перешкод щодо вільного користування відповідачем частиною спірного житлового будинку, а саме: наголошувала на тому, що позивач матиме доступ до будинку та отримає ключі від приміщень лише після реєстрації права власності. Проте, право власності позивача на частину вказаного житлового будинку вже зареєстровано в Державному реєстрі, внесено відповідні відомості - номер запису про право власності 46948332 від 22.02.2022 року, а тому обставини, на які посилається сторона відповідача, не приймаються судом до уваги. Самочинне будівництво, про наявність якого зазначає відповідачка, лише свідчить про порушення права власності позивача на його частку житлового будинку та господарських споруд, які не є самочинно збудованими. Відсутність приватизації земельної ділянки жодним чином не позбавляє позивача, як співвласника, права власності на частину житлового будинку.

З огляду на те, що відповідачка, що нею загалом не заперечується, чинить позивачу перешкоди щодо володіння та користування належною йому на праві власністю частиною житлового будинку з господарськими спорудами, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_2 задовольнити та зобов`язати відповідачку ОСОБА_1 не чинити позивачу перешкоди у користуванні його власністю, а саме: 1/2 частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_2 в 1/2 частину житлового будинку за адресою: : АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 ,з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Згурівського районного суду Київської області від 11 січня 2024 року, відповідає.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Колегія суддів зазначає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 . Вказану частину будинку ОСОБА_2 набув у власність у встаноленому законом порядку, а відтак, набув і охоронюване законом право на мирне володіння та користування майном.

В свою чергу, на праві приватної власності ОСОБА_1 належить 1/2 частин цього ж будинку АДРЕСА_1 .

Спір між сторонами даної справи, які є співвласниками будинку, виник щодо наявності/відсутності перешкод у ОСОБА_2 щодо користування вказаним будинком та вселення у будинок.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у позивача правомірно виникло право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зареєстрований у вказаному будинку на даний час, а відтак має право користування вказаним житловим приміщенням.

Доказів того, що позивач забезпечений іншим житлом матеріали справи не містять.

Відповідачем не заперечується факт перешкоджання позивачу, як власнику 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , у користуванні цим будинком, зокрема, але не виключно, змінено замки, що є порушенням статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Суд першої інстанції правомірно взяв до уваги, що позивач неодноразово у позасудовому порядку, враховуючи неприязні стосунки між сторонами спору, вчиняв дії щодо врегулювання конфлікту з приводу користування або розпорядження спірним будинком, які не принесли результату.

Таким чином, оскільки позивач, як власник частини будинку, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, то, відповідно, відповідачка чинить йому перешкоди у користувані його власністю, то він має право вимагати усунення таких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення до будинку.

Задовольняючи позовні вимоги у визначений спосіб, суд першої інстанції врахував баланс інтересів співвласників спірного будинку.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем обрано не ефективний спосіб захисту порушених прав, оскільки позивач не є власником земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Частиною першоюстатті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першоїстатті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 2 ст. 5 ЦПК Україниу випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами, не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі№ 353/1096/16-ц).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі№ 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відсутність приватизації земельної ділянки жодним чином не позбавляє позивача, як співвласника, права власності на частину житлового будинку та права користування своєю власністю .

З урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення до житлового будинку, є належним способом захисту його прав та законних інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, які свідчать про перешкоджання відповідачем його доступу до спірного будинку, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому, згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз.1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_2 є матеріально-правова вимога, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, усунення перешкод у користуванні частиною житлового будинку за адресою: будинок АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи встановив, що позивач фактично на даний час у спірному будинку не проживає, не має можливості потрапити до нього та, враховуючи, що відповідач заперечувала проти задоволення позову, що, у свою чергу, також свідчить про те, що вона чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення підлягають задоволенню.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не вазано в яку саме частину житлового будинку вселено позивача, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені відповідачкою ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що Згурівського районного суду Київської області від 11 січня 2024 рокуухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 11 січня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 травня 2024 року.

Головуючий Судді: